Fordította

BORIS JÁNOS

PALKÓ KATALIN

SHIRLEY JACKSON emlékére,
akinek sohasem kellett felemelnie a hangját.

Égetni: gyönyörűség volt.

RAY BRADBURY:

FAHRENHEIT 451

(Loránd Imre fordítása)

NEW YORK, ALBANY

1

– Apu, fáradt vagyok – mondta félénken a piros nadrágos, zöld blúzos kislány. – Nem pihenhetnénk?

– Még nem, édes.

Magas, erős, széles vállú férfi volt. Agyonhordott kordbársony zakót és vászonnadrágot viselt. Kézen fogta a kislányt, és sietve, már-már futva igyekeztek felfelé a New York-i Harmadik sugárúton. A férfi hátralesett. A zöld kocsi változatlanul vagy egy fél háztömbnyi távolságból lassan követte őket a járdaszegély mellett.

– Kérlek szépen, apu! Szépen kérlek!

A férfi a kislányra nézett. Látta, hogy holtsápadt, s a szeme körül sötét karikák húzódnak. Felkapta hát, és a karjára ültette, de nem tudta, meddig bírhatja így. Maga is fáradt volt, és Charlie sem volt már éppen pehelykönnyű.

Délután fél hat volt, és az utcát elözönlötték a járókelők. A keresztutcák sötétebbek és jóval kihaltabbak voltak… Csakhogy a férfi éppen ettől félt.

Nekimentek egy asszonynak, aki teli bevásárlókocsit tolt maga előtt.

– Nem lát a szemétől?! – kiáltotta a nő, aztán elnyelte a rohanó sokaság.

A férfi karja egyre jobban elfáradt, ezért átültette Charlie-t a másikra. Lopva ismét hátrapillantott, de a zöld kocsi nem tágított. Tartotta a távolságot, és a sebességén sem változtatott. Két férfi ült elöl, és talán egy harmadik a hátsó ülésen.

Most mit tegyek?

Nem tudott válaszolni. Fáradt volt, félt, nem fogott az agya. A legrosszabb pillanatban kapták el, és ezt valószínűleg nagyon is jól tudták a rohadékok. Legszívesebben leült volna a koszos járdaszélre, hogy kisírja magából a kétségbeesést és a félelmet. De ez nem válasz. Ő a felnőtt. Két ember helyett kell gondolkodnia.

Most mit tegyünk?

Nincs pénzük. Talán ez a legnagyobb baj, eltekintve a zöld autóban ülő férfiaktól. Pénz nélkül az ember New Yorkban tehetetlen. Ha nincs pénzed, New Yorkban még a járda is megnyílik alattad, és mindörökre nyomod vész.

Hátranézett, és látta, hogy a zöld autó már egy kicsit közelebb van hozzájuk, és ettől jobban kezdett folyni a verejték a hátán és a karján. Ha azok valóban annyit tudnak, mint gondolja, akkor azt is tudják, mennyire fogytán már az ereje, és esetleg itt és most próbálják meg elkapni őket. Mit számít az, hogy mindenütt emberek veszik körül? New Yorkban mindenki valami különös vakságban szenved. „Lehet, hogy részletes feljegyzéseik vannak rólam?” – kérdezte magától elkeseredetten Andy. Mert ha így van, akkor lényegében mindennek vége. Akkor ismerik a menetrendet. Mihelyt Andy egy kis pénzhez jut, azok a furcsa dolgok egy ideig szünetelnek. Azok, amelyek annyira érdeklik őket.

Tovább, tovább!

Igenis, főnök! Parancsára, főnök! De merre?

Andy délben bement a bankba, mert riasztotta a radar, az a titokzatos érzés, hogy ismét a nyomában vannak. Pénz volt a bankban, elegendő ahhoz, hogy Charlie és ő megszökjenek, ha kell. És mi történt? Hát nem érdekes? Kiderült, hogy Andrew McGee-nek már nincs folyószámlája a New York-i Allied Chemical Banknál, sem személyes számla, sem üzleti számla, sem takarékbetétkönyv. Mindez úgy eltűnt, mintha sohasem lett volna, és ez volt az, amitől Andy számára világossá vált: ezúttal véglegesen vérre megy a dolog. Lehet, hogy mindez tényleg csak öt és fél órája történt?

De talán még maradt benne egy cseppnyi abból az erőből. Csak egy cseppnyi. Alig egy hét telt el az utolsó eset óta, amikor az a depressziós, az öngyilkosság küszöbén álló férfi eljött a szokásos csütörtök esti csoportterápiás foglalkozásra, és valami döbbenetes nyugalommal beszélt Hemingway öngyilkosságáról. Kifelé menet Andy könnyedén átfogta a férfi vállát, és egy egészen kis lökést adott neki. Most – keserű szívvel – csak azt remélte, hogy meg is érte. Mert most minden jel arra mutatott, Charlie és ő fizetik meg az árát. Már-már remélte, hogy némi visszhang…

Nem! Eltaszította magától ezt a gondolatot. Undorodott magától. Senkinek sem szabad ilyet kívánni!

Imádkozott. Csak egy cseppnyit! Ó, Uram, éppen csak egy cseppnyit, annyit, hogy Charlie meg én kijussunk a bajból!

Meg fogod fizetni az árát, Úristen, de még mennyire! Nem szólva arról, hogy utána legalább egy hónapig használhatatlan leszel, mint egy kiégett csövű rádió. Vagy hat hétig. Még az is lehet, hogy tényleg belehalsz, s a füledből szivárog kifelé a haszontalan agyvelő. És mi lesz akkor Charlie sorsa?

A Hetvenedik utcához értek, és piros lámpát kaptak. Csak úgy ömlött előttük keresztbe a forgalom, a gyalogosok hada pedig egyre jobban duzzadt a járdán. Andy hirtelen megérezte, hogy ez az a hely, ahol megpróbálják elfogni őket. Nyilván élve, ha lehet… de ha nem megy… és nyilván Charlie-ról is tudják, amit tudniuk kell.

De talán nem is kellünk már élve. Lehet, hogy elhatározták, maradjon a status quo. És mit tesznek egy hibás egyenlettel? Letörlik a tábláról.

Kés a hátában, hangtompítós pisztoly, vagy meglehet, valami elegánsabb, például egy kevés ritka méreg egy tű hegyén… Egy férfi görcsökben fetreng a Harmadik és a Hetvenedik utca sarkán… Biztos úr, kérem, itt egy ember szívrohamot kapott!

Meg kell próbálkoznia, hátha maradt egy cseppnyi. Ez az utolsó remény.

Elérték a sarkon várakozó gyalogosokat. Odaát még mindig égett a piros lámpa. „ÁLLJ!” – mutatta a felirat, mintha egy örökkévalóságra szólna. Andy hátranézett. A zöld autó megállt. Nyíltak a járda felőli ajtók, és két sötét öltönyös férfi szállt ki. Fiatalok voltak, az arcuk simára borotvált. Jóval kipihentebbek voltak, mint amilyennek Andy McGee érezte magát.

Kézzel-könyökkel verekedte át magát a tömegen, a szeme kétségbeesetten járt ide-oda. Taxit keresett.

– Hé, ide figyeljen!

– Mit csinál, maga őrült?!

– Bácsi, kérem, rálépett a kutyámra…

– Bocsánat… bocsánat… – motyogta Andy tehetetlenül. Sehol egy taxi! Máskor mindig teli van velük az utca. Érezte, közelednek a férfiak, hogy markukba kaparintsák Charlie-t és őt, hogy isten tudja, hová vigyék őket, tán a Műhelybe vagy valami más rohadt helyre, vagy valami még ennél is szörnyűbb dologra készülnek…

Charlie a vállára hajtotta a fejét, és nagyot sóhajtott.

Andy megpillantott egy taxit.

– Taxi! Taxi! – kiabálta, és közben szabad karjával vadul integetett.

A két férfi a háta mögött feladta a látszatot, és nyíltan futásnak eredt.

A taxi fékezett a járdánál.

– Álljon meg! – kiáltotta az egyik férfi. – Rendőrség! Rendőrség!

Andy kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, berakta Charlie-t, és utánaugrott.

– A La Guardia reptérre – mondta. – Sürgős!

– Taxi, állj! Rendőrség!

A taxisofőr a hang irányába fordult, és Andy egy kis lökést adott neki, szinte gyengéden. A fájdalom tőrként hasított a homloka közepébe, aztán gyorsan visszahúzódott, enyhe fájdalomgócot hagyva maga után, valami olyat, mint a reggeli fejfájás, amit az ember akkor érez, ha elfekszi a nyakát.

– Az hiszem, azt a kockás sapkás négert akarják elcsípni – mondta a taxisofőrnek.

– Biztos – hagyta rá az, és könnyedén elkormányozta a kocsit a járdaszéltől. Lefelé indult a Hetvenedik utcán.

Andy visszanézett. A két férfi magányosan állt a járdaszélen. A többi gyalogos szándékoltan tudomást sem vett róluk. Az egyikük egy walkie-talkie-t kapcsolt le az övéről, és beszélni kezdett bele. Aztán eltűntek.

– Mit csinálhatott az a fekete, nem tudja? – kérdezte a taxis. – Tán kirabolt egy üzletet?

– Nem tudom – felelte Andy. Azon tűnődött, miként hozhatná ki a legtöbbet ebből a taxisofőrből a legkisebb erővel. Vajon lejegyezték-e a taxi rendszámát? Abból kell kiindulnia, hogy igen. De az biztos, hogy nem fognak a városi vagy az állami rendőrségtől segítséget kérni, és legalább egy időre megzavarodnak.

– Mind narkós – mondta a sofőr –, ahány fekete csak van ebben a városban. Ha én mondom, elhiheti.

Charlie már kis híján aludt is. Andy levette a kordzakóját, összehajtotta, és a kislány feje alá tette. Halványan reménykedni kezdett. Ha ezt most nem szúrja el, lehet, hogy bejön. Fortuna istenasszony – ezt érezte – olyasvalakit küldött az útjába, aki viszonylag könnyen befolyásolható. Különben is ezt a fajtát a legkönnyebb meglökni. A sofőr fehér ember volt (valami érthetetlen okból az ázsiaiak voltak a legellenállóbbak); elég fiatal (az öregekkel szinte lehetetlen elbánni), és az intelligenciája közepes (a nagyon okos emberekre volt a legkönnyebb nyomást gyakorolni, a butákra nehezebb, a gyengeelméjűekre pedig egyenesen képtelenség).

– Meggondoltam magam – szólt Andy. – Vigyen minket Albanybe, kérem!

– Hogy hová?! – A sofőr döbbenten bámult rá a visszapillantó tükörből. – Elment az esze? Hogyan vihetnék Albanybe bárkit is?

Andy előhúzta a tárcáját, amelyben egyetlen egydolláros lapult. Hálát adott az égnek, hogy ebben a kocsiban nem választja el golyóálló üveg az utasteret a vezetőtől, és nem csak egy pénznyíláson át lehet kontaktust teremteni. A közvetlen érintkezés megkönnyítette a dolgot. Mindeddig nem tudott rájönni, hogy ez egyszerű pszichológiai kérdés-e, e pillanatban pedig mi sem lehetett lényegtelenebb.

– Nézze! – mondta Andy csendesen. – Ha elvisz minket a lányommal Albanybe, ez az ötszázas a magáé. Rendben?

– Te jóságos Isten, uram, én…

Andy a taxis markába nyomta a pénzt, és amint az lenézett a bankóra, Andy lökést adott… méghozzá minden erejével. Egy szörnyű pillanatig rémület töltötte el, hogy nem sikerül, hogy elmarad a hatás, hogy minden ereje elfogyott, hogy a végső maradékot is felhasználta, amikor egy nem létező kockás sapkás négert láttatott a taxisofőrrel.

De aztán megjött az ismerős érzés. Mint mindig, a fájdalom acéltőrével érkezett. Ugyanakkor gyomra mintha ólomsúllyá vált volna, és beleit gyötrő, facsaró kín szorította össze. Reszkető kezét az arcához emelte, és arra gondolt, hányni fog-e… vagy meghal. Ebben a pillanatban meg akart halni, mint mindig, amikor a végsőkig erőltette a dolgot – élni kell vele, nem visszaélni, visszhangzott az agyában valami egykori lemezlovas szavajárása –, bármi is az a „dolog”. Mintha pontosan abban a pillanatban pisztolyt csúsztatott volna a kezébe valaki…

De aztán oldalvást Charlie-ra pillantott, az alvó Charlie-ra, aki bízik benne, hogy most is kimenti a bajból, mint eddig mindig, Charlie-ra, aki abban a biztos tudatban aludt el, hogy az apja ott lesz mellette, amikor felébred. Igen, a bajból, mint minden bajból eddig, csakhogy mindig is ugyanarról az egyetlen bajról volt szó, s ők most sem tesznek mást, mint mindig: menekülnek. Andy szeme mögött a kétségbeesés gyászfeketesége ült.

Az érzés lassan elmúlt… de a fejfájás megmaradt. Tudta: a fejfájás egyre erősebb és erősebb lesz, amíg szörnyű súllyá válik, és vörösen izzó fájdalmat lövell a fejébe és a nyakába, ahányszor csak megdobban a szíve. Minden erősebb fénytől csak úgy ömlik a könny a szeméből, és a kín nyilai fúródnak a szemgödrébe. Az orrmelléküregei eldugulnak, és csak a száján át kap levegőt. Fúró tép a halántékába. Felerősödnek az apró neszek, a közönséges zajok úgy sújtanak rá, mint a gőzkalapács, s az erős hangokat nem lehet elviselni. A fejfájás pedig addig erősödik, amíg már úgy érzi, az inkvizíció szorítósatujába fogták a fejét, és rögvest összezúzzák. Aztán ezen a szinten megáll és úgy marad hat, nyolc vagy akár tíz óra hosszat. Most nem sejtette, meddig. Még sohasem használta ekkora lökésre az erejét akkor, amikor már-már a végsőkig kimerítette. Mindaddig, amíg a fejfájás a hatalmában tartja, szinte teljesen tehetetlen lesz. Charlie kell hogy a gondját viselje. Ami azt illeti, ez már máskor is előfordult… de hát akkor szerencséjük volt. És hányszor lehet az embernek szerencséje?

– Nézze, uram, én őszintén szólva nem is tudom…

Ami azt jelentette, hogy a taxisofőr arra gyanakszik, a rendőrség elől menekülnek.

– Egyetlen feltétele van az üzletnek: nem árulja el a kislányomnak – mondta Andy. – Az elmúlt két hetet velem töltötte. Holnap reggel már az anyjánál kell lennie.

– Persze, láthatás. Tudom, hogy van ez – mondta a taxis.

– Szóval az az igazság, hogy repülnünk kellett volna.

– Albanybe?

– Oda. Én viszont, bevallom, halálosan rettegek a repüléstől. Hülyén hangzik, tudom jól, de ez az igazság. Általában kocsival szoktam hazavinni a gyereket, de most a feleségem elölről kezdte a régi nótát, és… hát szóval nem is tudom. – Így volt. Andy tényleg nem tudta, mit is mondjon. Vaktában agyalta ki ezt a mesét, és most fogalma sem volt, hogyan folytathatná. Különben is, teljes kimerültség ült rajta.

– Szóval tegyem le magukat az albanyi repülőtéren, anyu meg csak higgye, hogy repülővel jöttek, igaz?

– Pontosan. – Andy agya lüktetett.

– Öt darab százas… csak azért, hogy ne kelljen repülnie! – tűnődött hangosan a taxisofőr.

– Nekem megéri – szólt Andy, és még egy kicsi, utolsó lökést adott. Nagyon halkan, nyugodt hangon, szinte a taxis fülébe súgta: – És azt hiszem, magának is megéri!

– Még szép! – mondta álmatag hangon a taxis. – Hülye lennék ötszáz dollárt visszautasítani. És én nem vagyok hülye, nekem elhiheti.

– Akkor jó – szólt Andy, és hátradőlt. A sofőr elégedett volt. Nem gondolkodott Andy zavaros meséjén. Nem akadt fenn azon, hogy vajon mit keres az apjánál egy hétéves gyerek két héten át októberben, iskolaidőben. Az sem zavarta, hogy egyiküknek sem volt semmiféle csomagja, még egy sportszatyra sem. Semmi sem izgatta. Lökést kapott.

Most pedig Andyn a sor, hogy megfizesse az árát.

Charlie térdére tette a kezét. A kislány mélyen aludt. Egész délután mozgásban voltak, amióta csak Andy bement az iskolába, hogy valami ürüggyel, amire már maga sem emlékezett, elkérje az óráról… megbetegedett a nagymama… muszáj hazamenni… sajnálja, hogy a tanítás kellős közepén kell elvinnie. És közben a hatalmas, túláradó megkönnyebbülés! Mennyire rettegett, hogy üresen találja Charlie helyét az osztályteremben, a könyvei szépen bepakolva az asztalfiókba: Nem, Mr. McGee… vagy két órája hazavitték már az ön barátai… írásos üzenetet mutattak öntől… talán helytelenül tettem? Hirtelen visszatért Vicky emléke, az üres ház rettenete azon a szörnyű délutánon. Az őrült hajsza Charlie után. Mert egyszer már a kezükben volt, ott bizony!

De Charlie a helyén ült. Vajon mennyivel sikerült megelőznie őket? Tizenöt perccel? Még annyival sem? Nem szívesen gondolt bele. Gyorsan bekaptak valamit egy vendéglőben, aztán nekiindultak, és egész délután csak mentek és mentek – Andy most már bevallotta magának, hogy valamiféle vak pánik kerítette hatalmába –, hol metróval, hol buszon, de többnyire gyalog. Nem csoda, hogy Charlie kimerült.

Hosszan, szeretettel nézte a kislányt. Vállig érő szőke haja maga volt a tökély, s az álom valami különös, nyugodt szépséggel ruházta föl. Annyira hasonlított most Vickyre, hogy szinte fájt. Andy lehunyta a szemét.

A vezetőülésen a taxis bámulattal nézte az ötszáz dollárost, amit a pasas a kezébe nyomott. Gondosan eldugta az övzsebébe, ahol a borravalókat tartotta. Nem gondolt rá, milyen furcsa, hogy az az ürge ott hátul egy kislánnyal meg egy ötszázassal a zsebében csak úgy fel-alá kóvályog New Yorkban. Nem tűnődött azon, hogyan fogja majd ezt az egészet elrendezni a diszpécserrel. Csak arra gondolt, hogy fel lesz majd dobva Glyn, a barátnője. Glynis, akitől mást sem hallott, mint azt, hogy taxizni unalmas, lélekölő robot. Vajon mit szól majd ehhez az unalmas, lélekölő ötszázashoz?

Andy hátrahajtott fejjel és csukott szemmel ült a hátsó ülésen. A fejfájása nőttön-nőtt, megállíthatatlanul, mint valami lovas nélküli, koromfekete ló a közelgő gyászmenetben. A halántékában érezte a patkódobogását. Bumm… bumm… bumm!

Szökésben. Ő és Charlie. Andy harmincnégy éves volt, és egy évvel azelőtt még angol irodalmat tanított Ohióban, a Harrisoni Állami Egyetemen. Harrison álmos kis egyetemi városka Amerika szívében. Az a kedves kis Harrison! És az a derék Andrew McGee, a kitűnő fiatal tanár, a becsület és tisztesség mintaképe!

Bumm, bumm, bumm! A lovasát vesztett, tűzvörös szemű fekete táltos dübörögve vágtatott az agya termein át, a vasalt patkók körül csak úgy röpködött a szürkeállomány szövete, s a patkónyomokat feltöltötte a titokzatos piros vér.

A taxissal könnyű dolga volt. Hát persze. Ő is a becsület és a tisztesség mintaképe.

Andy már szunyókált, és Charlie arcát látta maga előtt. Aztán Charlie arcából Vicky arca lett.

Andy McGee és a felesége, a csinos Vicky. Egyenként tépték ki a körmeit. Négyet. Aztán beszélt. Legalábbis Andy erre a következtetésre jutott. Hüvelykujj, mutatóujj, középső ujj, gyűrűsujj. És akkor: „Hagyják abba! Elmondom! Mindent elmondok, amit csak akarnak, csak a fájdalomnak vessenek véget! Kérem!” És elmondott mindent. Aztán… talán baleset volt… aztán a felesége meghalt. Hát… vannak dolgok, amikhez képest mi mindketten semmik vagyunk, és olyanok is, amikhez képest mindenki semmi.

Olyan dolgok, mint például a Műhely.

Bumm, bumm, bumm! Jön a fekete ló, üres a nyerge, csak jön, jön; nézzétek: itt a fekete ló!

Andy aludt.

És emlékezett.

2

A kísérletet dr. Wanless irányította. Dr. Wanless kövér volt, kopaszodott, és volt egy bizarr szokása (lehet, hogy több is, de erről az egyről mindenki tudott).

– Ifjú hölgyek és urak! – mondta, miközben lassan belemorzsolt egy cigarettát az előtte álló hamutartóba. – Önök mind a tizenketten kapnak egy injekciót. – A kis, kövérkés, rózsaszín ujjak morzsolták a vékony cigarettapapírt, és szabályos, apró, aranybarna dohánydarabkák hullottak alá. – Hatuknak tiszta vizet adunk be. A másik hat injekcióban, vízzel keverve, egy cseppnyi lesz abból a kémiai vegyületből, amelyet mi Hatos készítménynek hívunk. E vegyület pontos összetétele hadititok, de lényegében egy enyhe, hipnotikus hallucinogénről van szó. Kétszeres biztosítással dolgozunk, vagyis egy későbbi időpontig sem önök, sem mi magunk nem fogjuk tudni, ki kapott csupán tiszta vizet. Az injekciót követően negyvennyolc órán át önök mind a tizenketten szigorú ellenőrzés alatt maradnak. Van kérdésük?

Volt egynéhány. A legtöbbjük a Hatos készítmény közelebbi összetételére vonatkozott; azzal, hogy kimondta a „hadititok” szót, Wanless olyasmit tett, mintha vérebeket uszítana egy szökött fegyenc nyomába. Egyébként rendkívül ügyesen kerülte meg a válaszadást. Senki sem tette fel viszont azt a kérdést, amely a huszonkét éves Andy McGee-t a legjobban érdekelte. Egy pillanatra meg is fordult a fejében, hogy felteszi a kezét, amikor csend támadt a harrisoni egyetem pszichológia–szociológia tanszékének közös épületében lévő, félig üres előadóteremben, és megkérdi: „Mondja, miért kell önnek ezeket a kifogástalan állapotban lévő cigarettákat apró darabokra szaggatnia?” De aztán meggondolta magát. Inkább ne. Inkább szabadon járatja a képzeletét, amíg véget nem ér ez az unalom. Wanless így próbál leszokni a dohányzásról. Aki orálisan fixált, elszívja, aki análisan fixált, elmorzsolja. (Ez utóbbi elmélet akaratlan vigyort varázsolt Andy arcára, amit kénytelen volt a kezével eltakarni.) Wanless fivére tüdőrákban halt meg, s a professzor most így áll szimbolikus bosszút a dohányiparon. De lehet, hogy ez is csak ama különleges és látványos rossz szokások egyike, amelyeknek az egyetemi professzorok előszeretettel hódolnak, ahelyett, hogy elfojtanák őket. Elsőéves korában Andynek volt egy tanára az angol szakon, aki – miközben William Dean Howellsról és a realizmus fejlődéséről szónokolt – folyton a nyakkendőjét szagolgatta (az illető azóta végre nyugdíjba ment).

– Ha nincs több kérdésük, akkor legyenek szívesek kitölteni ezeket a kérdőíveket, és legközelebb jövő kedden találkozunk, pontban reggel kilenckor.

Két végzős asszisztens fénymásolt lapokat osztott szét közöttük, amelyeken huszonöt ostoba kérdés állt. Igennel vagy nemmel kellett válaszolni rájuk. Állt már pszichiátriai kezelés alatt? (8.) Tudomása szerint volt-e már valódi parapszichológiai jellegű élménye? (14.) Vett már be életében hallucinogén drogot? (18.) Némi gondolkodás után Andy beírta a „nem”-et, miközben arra gondolt, van-e egyáltalán, aki nem vett be hallucinogén drogot ebben a szép 1969-es évben.

A szobatársa, Quincey Tremont beszélte rá erre az egészre. Quincey tudta, hogy Andy anyagi helyzete korántsem fényes. Május volt, Andy utolsó éve. Negyvenedik helyen állt az ötszázhatos évfolyamban, angolból pedig ő volt a harmadik. De ebből még nem lehet krumplit venni, mondta Quincey-nek, aki pszichológia szakos volt. Andy bent maradhatott az őszi szemeszterre, hogy tovább tanuljon, és be is ígérték neki az ösztöndíjat, de az legfeljebb a kosztra lesz elég, és addig még a nyarat is ki kell húznia valahogy. Az egyetlen pénzkereseti lehetőség, amit addig sikerült összeszednie, az volt, hogy beáll éjszakai műszakba az Arco benzinkútra. Felelősségteljes és roppant izgalmas beosztás.

– Mit szólnál, ha pillanatok alatt kereshetnél egy kétszázast? – kérdezte Quincey.

Andy kisimította hosszú barna haját zöld szeméből, és felnevetett.

– Melyik férfivécében kellene felütnöm a főhadiszállásomat?

– Ugyan! Egy pszichológiai kísérletről van szó – felelte Quincey. – Igaz ugyan, hogy Őrült professzor vezeti. Szóval azért vigyázni kell.

– Hát az meg ki?

– Wanlessnek hívják. Ő a fősámán a pszichológia tanszéken.

– Miért nevezik Őrült professzornak?

– Hát mert Skinner meg a patkányok híve – mondta Quincey. – Más szóval, behaviorista. A behavioristák pedig manapság nem örvendenek közszeretetnek. Nem jellemző.

– Ahá! – mondta Andy, aki mindebből semmit sem értett.

– Továbbá vastag, kicsi, keret nélküli szemüveget hord, amitől úgy néz ki, mint az a pasi, aki a Dr. Cyclops-ban összezsugorította az embereket. Láttad?

Andy sokat nézte a késő éjjeli műsorokat, s így látta a szóban forgó filmet, amitől valamivel biztosabb talajon érezte magát. Ettől függetlenül nem volt meggyőződve arról, hogy szívesen részt venne-e egy olyan pszichológiai kísérletben, amelynek az irányítója a) a patkányok híve, b) a csúfneve „Őrült professzor”.

– Csak nem akarnak embereket zsugorítani? – kérdezte. Quincey nagyot nevetett.

– Dehogy. Ezzel csak a horrorfilmesek trükkmesterei foglalkoznak. A pszichológia tanszék alacsony hatásfokú hallucinogénekkel kísérletezik. A hírszerzésnek dolgoznak.

– Szóval a CIA? – kérdezte Andy.

– Nem. Sem a CIA, sem a DIA és nem is a NSA. Ezeknél kevésbé ismert, szigorúan titkos társaságról van szó. Hallottál már arról a cégről, amelyet Műhelynek neveznek?

– Rémlik. Tán valamelyik újság vasárnapi mellékletében olvastam róla. De nem vagyok biztos benne.

Quincey pipára gyújtott.

– Ezek a dolgok minden területen nagyjából egyformán folynak – mondta. – A fizikában, a kémiában, a biológiában, a pszichológiában… még a szociológusoknak is leesik néhány zöldhasú. Mindenütt vannak bizonyos programok, amelyeket az állam finanszíroz. Bármiről szó lehet: a cecelégy párosodási szokásaitól a használt plutóniumdarabok megsemmisítéséig. Egy olyan társaságnak, mint a Műhely, muszáj elköltenie az éves keretét, hogy a következő évben is megkapja ugyanazt az összeget.

– Ez engem nagyon is nyugtalanít – mondta Andy.

– Minden épelméjű embert nyugtalanít – mondta nyugodt, zavartalan mosollyal Quincey. – De a kocsi attól még fut tovább. Mit akarhat a hírszerzés az alacsony hatásfokú hallucinogénekkel? Ki tudja? Én biztosan nem. Te sem. Valószínűleg ők maguk sem. De a jelentések jól hatnak, amikor a következő évi keretet osztják. És mindenütt megvannak a kedvenceik. A harrisoni pszichológiai tanszéken Wanless a kedvencük.

– Az egyetem vezetőségét ez nem zavarja?

– Ne légy naiv, kisfiam! – A pipa jól szelelt, és bodor füstfelhőket eregetett a piszkos kis szoba mennyezete felé. Ezzel együtt Quincey hangja is teltebb, zengzetesebb lett. – Ami jó Wanlessnek, az jó a harrisoni pszichológia tanszéknek, amely egyébként jövőre önálló épületbe költözik, nem kell tovább együtt szorongani a szociológusokkal, s ami jó a pszichológia tanszéknek, az jó a Harrisoni Állami Egyetemnek is. Meg Ohiónak. És így tovább.

– És szerinted az az izé nem ártalmas?

– Ha ártalmas volna, nem próbálnák ki egyetemi hallgatókon – felelte Quincey. – Ha a legkisebb kétségük is van, akkor patkányokon próbálják ki, aztán elítélteken. Biztos lehetsz benne, hogy amit kapsz, azt már legalább háromszáz ember megkapta előtted, és mindegyiküket alaposan megfigyelték. Azért nem tetszik nekem, hogy a CIA benne van. A Műhely.

– Nem mindegy? – kérdezte mogorván Andy. Quincey plakátjára nézett, amelyen Richard Nixon állt egy összevissza tört használt autó mellett, s mindkét kezével a győzelem V jelét mutatta. Andy még mindig alig tudta felfogni, hogyan választhatták ezt az embert elnökké nem egészen egy évvel ezelőtt.

– Nos, én csak arra gondoltam, hátha jól jön neked a kétszáz dollár, ennyi az egész.

– Miért fizetnek ilyen jól? – kérdezte gyanakodva Andy. Quincey széttárta a karját.

– Andy, az állam nagylelkű! Hát nem érted? Két évvel ezelőtt a Műhely háromszázezer dollárt fizetett ki csak arra, hogy megvizsgálják egy robbanó bicikli tömeggyártásának lehetőségét. Ezt még a Sunday Times is megírta! Vietnámra gondolhattak, bár ezt senki sem tudja biztosan. Ahogy mondani szokás, „akkoriban jó ötletnek tűnt”. – Quincey gyors, rángó mozdulatokkal verte ki a pipáját. – Ezeknek a paliknak Amerika összes egyeteme egyetlen nagyáruház. Vesznek egy kicsit itt, valami mást ott, amott csak megnézik a kirakatot… Nézd, ha nem akarod…

– De lehet, hogy igen. Te is benne leszel?

Quincey nem állta meg, hogy el ne mosolyodjék. Az apja egy igen sikeres férfidivatüzlet-lánc tulajdonosa volt, amely Ohión kívül Indianára is kiterjedt.

– Nekem nem kell annyira az a kétszáz dollár – mondta. – Különben is utálom, ha szurkálnak.

– Ja, vagy úgy.

– Nézd, nekem eszem ágában sincs, hogy agitáljak, az isten áldjon meg! Egyszerűen éhesnek láttalak valahogy. Különben is, ötvenszázalékos az esély, hogy a kontrollcsoportban leszel. Ami kétszáz dollárt jelent egy adagnyi víz fejében. És még csak nem is csapvízről van szó. Desztillált vízről!

– El tudod intézni?

– Wanless egyik végzős asszisztensnőjével járok – mondta Quincey. – Lesz vagy ötven jelentkező, a nagy részük seggnyaló, aki be akar vágódni Őrült professzornál.

– Nem bánnám, ha nem neveznéd így.

– Jó, akkor Wanlessnél. Maga fogja kiszűrni az ilyeneket. A barátnőm gondoskodni fog róla, hogy a jelentkezési lapod elé kerüljön. Aztán a többi már a te dolgod, öregem.

Így hát amikor az önkénteseket toborzó felhívást kifüggesztették a pszichológia tanszéken, Andy kitöltötte a jelentkezési ívet. Alig egy héttel azután, hogy beadta, telefonon felhívta őt egy fiatal asszisztensnő (nyilván Quincey nője, gondolta Andy), és feltett neki néhány kérdést. Andy elmondta, hogy a szülei nem élnek, hogy a vércsoportja nullás, hogy eddig sohasem vett részt pszichológiai kísérletben, s hogy jelenleg valóban a Harrisoni Állami Egyetem nappali szakos hallgatója. Továbbá igen, valóban elmúlt huszonegy éves, tehát az amerikai törvények értelmében jogában áll, hogy szerződést kössön, bármilyen természetű legyen is az.

Újabb egy hét elteltével levélben értesítették, hogy a jelentkezését elfogadták, és kérték, írja alá a mellékelt nyomtatványt, amely szerint hozzájárul a kísérlethez. Kérjük, az aláírt nyomtatványt hozza magával május 6-án a 100-as szobába.

És most itt ül – a nyomtatványt benyújtotta, a cigarettamorzsoló Wanless már eltávozott –, és a vallási élményeire vonatkozó kérdésekre válaszol tizenegy hallgatótársával együtt. Van epilepsziája? Nincs. Az apját hirtelen szívroham vitte el, amikor Andy tizenegy éves volt. Amikor betöltötte a tizenhetet, az anyja is meghalt. Autóbaleset áldozata lett. Szörnyű, traumatikos dolog volt. Az egyetlen közeli rokona Cora néni, az anyja nővére, ő viszont már jócskán benne volt a korban.

Lefelé haladt a kérdések mentén, és szinte mindenütt a NEM, NEM, NEM mellé rakta a jelet. Csak egy IGEN volt a válaszai között: Volt-e már törése vagy súlyosabb zúzódása? Andy tizenkét évvel azelőtt futballozás közben eltörte a bal bokáját.

Még egyszer ellenőrizte a válaszait, ezúttal alulról felfelé. Ekkor valaki gyengén megérintette a vállát, és egy lány kedves, kicsit mély hangját hallotta:

– Kölcsönadnád a golyóstolladat? Az enyém kifogyott. Látom, végeztél.

– Hát persze – felelte Andy, és hátrafordult, hogy odanyújtsa a tollat. Csinos. Magas. Világos vörösesbarna haj, gyönyörű, makulátlan bőr. Jó lábak. Harisnya nélkül. A jövendőbeli nej könnyed szemrevételezése ezzel megtörtént.

Átnyújtotta a tollat, s a lány egy mosollyal megköszönte. A haja vöröses fénnyel csillogott a mennyezetvilágításban. Széles, fehér szalag kötötte hátra könnyedén. Újra a kérdőív fölé hajolt.

Andy a terem végében ülő asszisztensnőhöz vitte a maga kitöltött kérdőívét.

– Köszönöm – mondta a nő olyan hangon, mint egy programozott robot. – Hetvenes szoba, szombat reggel kilenc óra. Legyen pontos, kérem!

– Jelszó? – suttogta rekedt hangon Andy.

A végzős asszisztensnő udvariasan nevetett.

Andy kilépett az előadóteremből az előcsarnokba, és a kettős üvegajtó felé indult. Odakint a közeledő nyár zöldje uralta a kertet, amelyben fel-alá sétáltak a diákok. Hirtelen eszébe jutott a tolla. Már-már rálegyintett; csak egy tizenkilenc centes BIC volt, neki pedig a legközelebbi vizsgára kellett volna készülnie. De a lány csinos volt, és talán érdemes volna beszédbe elegyedni vele. Andynek nem voltak illúziói a saját küllemét vagy a szövegét illetően. Ezt is, azt is elég jellegtelennek vélte. A lány is biztosan jár valakivel, ha nem éppen menyasszony vagy asszony. De kellemes nap volt, és Andynek jókedve volt. Úgy döntött, vár. Ha mást nem, legalább még egyszer megnézheti azokat a lábakat.

Három-négy perc múlva jött is a lány. Néhány könyv és füzet volt a hóna alatt. Tényleg nagyon csinos volt, a lába pedig minden várakozást megért. Nem egyszerűen jó volt, hanem látványosan gyönyörű.

– Ó, szóval itt vagy – mosolygott rá a lány.

– Itt – mondta Andy McGee. – Te mit szóltál ehhez az egészhez?

– Nem is tudom – vont vállat a lány. – A barátnőm azt mondja, az efféle kísérletek rendszeresen folynak. Ő is benne volt az egyikben tavaly. Ötven dollárt kapott érte. Így hát úgy gondoltam… – Befejezés helyett újra megvonta a vállát, és egyetlen mozdulattal hátravetette rézvörösen csillogó haját.

– Így voltam én is – bólintott Andy, és visszavette a tollát. – A barátnőd pszichológia szakos?

– Igen – felelte a lány. – Sőt a srácom is az. Dr. Wanless egyik szemináriumára jár, ezért maga nem vehet részt a kísérletben. Nem összeegyeztethető vagy valami ilyesmi.

A srácom! Még szép, hogy egy ilyen magas, vörösesbarna hajú szépségnek van udvarlója! Ez a világ rendje.

– És te? – kérdezte a lány.

– Hasonló történet. Van egy pszichológia szakos haverom. Különben Andy vagyok. Andy McGee.

– Én meg Vicky Tomlinson. És egy kicsit ideges vagyok ettől az egésztől, Andy McGee. Mi lesz, ha szörnyű látomásaim lesznek? Egy rosszul sikerült „trip” vagy valami ilyesmi?

– Amennyire én tudom, elég enyhe dologról lehet szó. De még ha LSD lenne is… nos, a laboratóriumi LSD nem olyan, mint amit az utcán vehet az ember, legalábbis úgy mondják. Simább és finomabb, és megnyugtató körülmények közt adják az embernek. Biztos a Cream vagy a Jefferson Airplane szól majd közben – mosolygott Andy.

– Te sokat tudsz az LSD-ről? – kérdezte a lány egy félmosollyal a szája sarkában, ami nagyon tetszett Andynek.

– Nagyon keveset – ismerte be a fiú. – Kétszer próbáltam, egyszer két éve, egyszer meg tavaly. Valahogy jobban éreztem magam tőle. Kitisztította a fejemet… vagy legalábbis úgy éreztem. Mintha a sok régi üledék részben eltűnt volna utána. De nem szívesen fogyasztanám rendszeresen. Nem szeretem, ha annyira nem vagyok ura önmagamnak. Meghívhatlak egy kólára?

– Kösz – mondta a lány, és együtt átsétáltak a központi büfébe.

Andy végül nem is egy, hanem két kólát fizetett, és aztán az egész délutánt együtt töltötték. Este pedig megittak egy-két sört a helybeli szórakozóhelyen. Kiderült, hogy Vicky szakítófélben van a fiújával, bár nem egészen tudja, hogyan intézze a dolgot. A srác egyre inkább úgy bánik vele, mintha legalábbis a férje volna, mesélte Andynek. Kifejezetten megtiltotta például, hogy Vicky részt vegyen a Wanless-féle kísérletben. Éppen ezért határozott úgy, hogy mégis végigcsinálja, és aláírja a hozzájárulási nyilatkozatot, még ha fél is egy kicsit a dologtól.

– Ez a Wanless tényleg úgy néz ki, mint egy őrült professzor – mondta Vicky, és nedves köröket nyomott az asztalra a söröspoharával.

– Na és hogy tetszik a cigarettatrükkje?

Vicky nevetett.

– Tán így akar leszokni a dohányzásról. Elég hülye módszer!

Andy megkérdezte, hogy érte mehetne-e a kísérlet reggelén. A lány hálásan fogadta az ajánlatot.

– Jó lenne, ha olyasvalakivel mennék, akit ismerek! – mondta, és őszinte kék szemével a fiú szemébe nézett. – Mert tényleg félek egy kicsit, az az igazság. George annyira… hogy is mondjam?… annyira hevesen ellenezte.

– Miért? Mit mondott?

– Hát éppen ez az! – felelte Vicky. – Nem akart mondani semmit, csak azt, hogy nem bízik Wanlessben. Állítólag senki sem bízik benne a tanszéken, mégis sokan jelentkeznek a kísérleteire, mert ő intézi a továbbképzési programot. Azonkívül tudják, hogy semmi kockázat, mert utólag úgyis kiszűri őket.

Andy átnyúlt az asztal fölött, és megérintette a lány karját.

– Nyugi, kislány! – mondta. – Biztos, hogy te meg én úgyis csak desztillált vizet kapunk. Minden a legnagyobb rendben lesz, hidd el!

Csakhogy amint később kiderült, semmi sem volt rendben.

3

Albany.

Ez itt az albanyi repülőtér.

– Hé, uram, megérkeztünk!

Egy kéz rázogatta. A feje ide-oda billegett. Iszonyatosan fájt. Úristen! A fájdalom lüktetve áradt szét az agyában.

– Hé, uram, itt a reptér!

Andy felnyitotta a szemét, aztán gyorsan újra lehunyta, hogy ne lássa a felülről világító nátriumlámpa fehér fényét. Iszonyú, visító süvítést hallott, amely nőtt és nőtt. Andy összerándult. Mintha acél kötőtűket döftek volna a fülébe. Repülőgép. Felszállni készül. A kín vörös ködén át kezdett visszatérni az emlékezete. Igen, doktor úr, most már minden az eszembe jut.

– Uram? – a taxis hangja nyugtalan volt. – Uram, jól van?

– Csak a fejem fáj. – Távolról hallotta a saját hangját. Elnyomta a hajtómű zaja, amely azért – s ez valami enyhülést hozott – végre halkulni kezdett. – Mennyi az idő?

– Majdnem éjfél van. Hosszú az út idáig, nekem elhiheti. A buszok már nem járnak, ha arra gondolt. Nem volna jobb, ha hazavinném magukat?

Andy lázasan kutatott az emlékezetében, mit is mondhatott a taxisnak. Fontos, hogy emlékezzék, bárhogy is fáj a feje. A visszhang miatt. Ha bármilyen módon is ellentmond a korábban leadott mesének, egyfajta gellerhatás keletkezhet a taxis agyában, ami lehet, hogy elmúlik, de lehet, hogy nem. A taxis esetleg belekapaszkodik a dolog egyetlen pontjába, fixációt fejleszt ki ezzel kapcsolatban, s nemsokára nincs már hatalma fölötte. Már nem tud másra gondolni, s ez hamarosan szétzilálja az agyát. Volt már rá példa.

– A kocsim a parkolóban van – mondta. – Minden a legnagyobb rendben.

– Akkor jó – mosolygott megkönnyebbülten a taxis. – Esküszöm, Glyn egyszerűen el sem fogja hinni ezt az egészet. Komolyan! Igazán, én…

– Dehogynem fogja elhinni! Maga is elhiszi, nem? – A taxis szája széles mosolyra húzódott.

– Már hogyne hinném? Nálam az ötszázas, ami bizonyítja. Köszönöm, uram.

– Én köszönöm. – Igyekezz udvarias lenni! Harcolj! Harcolj, hogy folytatni tudd! Charlie-ért. Ha egyedül van, Andy már régen végzett volna magával. Az ember nem arra született, hogy ilyen fájdalmakat kelljen kiállnia.

– Biztos, hogy jól van, uram? Szörnyű sápadt.

– Kösz, semmi bajom. – Rázni kezdte Charlie-t. – Hé, kölyök! – Vigyázott, ki ne ejtse a nevét. Nem mintha ez igazán számított volna, de ez a fajta óvatosság szinte már magától jött. – Ébredj, itt vagyunk!

Charlie halkan dünnyögött, és megpróbált elfordulni tőle.

– Gyere, kicsikém! Ébredj fel, édes!

Charlie szempillája megrebbent, majd kinyílt a szeme – az az őszinte kék szem, amelyet az anyjától örökölt. Felült, és megdörgölte az arcát.

– Apu? Hol vagyunk?

– Albanyben, édes. A reptéren. – Andy közel hajolt a kislányhoz, és úgy súgta: – Még ne szólj semmit!

– Oké. – Rámosolygott a taxisofőrre, az meg visszamosolygott. Kisiklott a kocsiból, és Andy követte. Küszködött, nehogy támolyogjon.

– Hát akkor még egyszer köszönöm – mondta a taxis. – Komolyan mondom, Glyn nem fogja elhinni. De ez nagy fuvar volt. Nekem elhiheti!

Andy megrázta a felé nyújtott kezet.

– Vigyázzon magára!

– Vigyázok én! – A taxis visszaült a kocsiba, és elkormányozta a sárgára festett járdaszél mellől. Újabb gép szállt fel. Addig pörgette fel a hajtóművét, amíg Andy már úgy érezte, hogy a feje kettéhasad, és úgy hull az aszfaltra, mint valami üres dísztök. Megtámolyodott, és Charlie a karjára tette a kezét.

– Jaj, apu! – mondta. A hangja távolról jött.

– Menjünk be! Le kell ülnöm.

Bementek. Egy piros nadrágos, zöld blúzos kislány és egy magas, erős, fekete sörényű férfi. A válla hajlott. Az egyik repülőtéri hordár utánuk nézett. „Gyalázat – állapította meg magában. – Egy ekkora ember éjfél után holtrészegen egy ilyen kis gyerekkel, aki úgy irányítja, mint valami vakvezető kutya. Az ilyen szülőket sterilizálni kéne!”, gondolta a hordár.

A férfi és a kislány áthaladt a fotocellás ajtókon, a hordár pedig azonnal el is felejtette őket, legalábbis negyven percre, amíg az a zöld kocsi meg nem állt a járdaszélnél, és ki nem szállt belőle az a két férfi, hogy megszólítsa.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: Firestarter

Published by Signet, an imprint of New American Library,

a division of Penguin Putnam Inc.

Copyright © 1980, 1981 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts  Agency, Ltd.

Cover design © 2022 Universal Studios.

All rights reserved.

Hungarian translation © Boris János, 1990

© Palkó Katalin, 2010

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 672 0 (epub)

ISBN 978 963 504 673 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu