Bártender

Igaz történet alapján

Bártfai Zoltán László

Bártender

Bártfai Zoltán László

architectbartfai@gmail.com

Bártender

Most épp mixert játszom

ePUB – ISBN 978-615-6478-05-4

Országos Széchényi Könyvtár ISBN Iroda

Copyright Bártfai Zoltán László 2022

All rights reserved / Minden jog fenntartva

Published By Bártfai Zoltán László

Printed in Hungary 2022

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

Bartender

„de hát mindenkinek kell egy hobbi”

– Első fejezet –

– Második fejezet –

– Harmadik fejezet –

– Negyedik fejezet –

– Ötödik fejezet –

– Hatodik fejezet –

– Hetedik fejezet –

– Nyolcadik fejezet –

– Kilencedik fejezet –

–Tízedik fejezet–

–Tizenegyedik fejezet–

–Tizenkettedik fejezet–

–Tizenharmadik fejezet–

–Tizennegyedik fejezet–

–Tizenötödik fejezet–

–Tizenhatodik fejezet –

–Tizenhetedik fejezet–

–Tizennyolcadik fejezet–

–Tizenkilencedik fejezet–

– Huszadik fejezet–

–Huszonegyedik fejezet–

–Huszonkettedik fejezet–

–Huszonharmadik fejezet–

–Huszonnegyedik fejezet–

Bártender

című novellát:

Bártfai Zoltán László

Saját, eredeti forgatókönyve alapján írta:

Bártfai Zoltán László

Amit igaz történet inspirált

Édesapám emlékére

„Az álmodozás az élet megrontója fiam”

Bártfai Rudolf  (Bekk Rudolf)

Villamosmérnök és építőmester, vállalkozó

Országgyűlési képviselő és kabinetfőnök.

„Te a pénzt keresed apám, én meg a boldogságot. És az álmok csak akkor az élet megrontói, ha szebbek mint az életed, és ez taszít boldogtalanságba. De vannak akiknek csak az álmok maradtak, mert abban a röpke pillanatban boldogok. Ők azok akik nem tudták az álmaikat megvalósítani”

Bártfai Zoltán László (Bekk Szultán)

Válogatott vízilabdás, ökölvívó, bartender több óceánjárón, taxisofőr New Yorkban, ruhatervező, Pincér, kőműves, Burkoló, építésvezető, országgyűlési képviselőjelölt, építészmérnök, építőipari vállalkozó, postai kézbesítő, autómosó,  munkanélküli, kamionsofőr, billencs, darukezelő, daruskocsi vezető, és még sok minden más... úgy se hinnék ha elmesélném... Szeretném ezt a regényt édesapámnak ajánlani, aki már a paradicsomban kergeti a tyúkokat.

„de hát mindenkinek kell egy hobbi”

Továbbá, szeretném feleségemnek Nagy Adrienn Szidóniának ajánlani!

Köszönettel tartozom jó pár barátomnak, de az írás-ért nevezett Sinka Péternek, gyerekkori barátomnak tartozom hálával, mert ha ő nem mondja a következő szavakat, lehet soha nem kezdek el írni, de sokak szerint lehet, hogy soha el sem szabadott volna kezdnem.

„Dagadt! Nagyon nagy vagy, te, ha nem írod meg az életedet, egy akkora barom vagy! Mert az tuti mindenkit érdekelne”

Sinka Péter

Vállalkozó

A kritikusok, azt vallották, hogy szerintünk, érdekes, felettébb érdekes történet...

„De szerintem pihenj most 2–4 hetet, utána meg hagyd abba örökre az írást, és ne aggódj, nem fog terhelni a felelősség, hogy véletlenül kötelező olvasmány lennél”

Előszó:  A szerző.

Amikor elhatároztam, hogy elmesélem ezt a történetet, úgy döntöttem, hogy szóról-szóra úgy fogom leírni az eseményeket, ahogy megtörténtek, és abszolút nem töltöm ki a fehér vásznat a képzeletem alkotta világgal... De időközben rájöttem, hogy nagyon durva lenne egyrészt, másrészt... ennyi... nagyon durva lenne! Ezért az oda nem illő dolgokat mégis a képzeletemmel töltöttem meg.  A karakterek, akik szerepelnek a történetben, mind kitaláltak, építettetek és tervezettek. Tekintettel nyilvánosságra, amit ez a könyv jelent.

Természetesen én magam, és szüleim, feleségem vállalták a szereplést. Mivel  több ezer mérföld, és majd 25 év távlatából írom meg a történetet, és az akkori szereplőket elérni nem tudtam, ezért ezeknek a neveit, és karakterét,  a körülményeket egy kicsit megváltoztattam. De a lehető legkevesebbet, ha esetleg valaki mégis valami hasonlóságot vélne felfedezni, az csak is a véletlen műve lehet.   Mert ahogy remek tanárom mondta:

„A forró vizet egymástól függetlenül térben, és időben, többen is feltalálhatják”

Dr. Kovácsi János

– Első fejezet –

A kitoloncolás

1997  Június 6  – Tampa – Florida

Nemzetközi repülőtér: Délelőtt 11.50

– Itt már jó lesz, megállhat Mr. Bekk.

Szól a floridai rendőr, matat a zsebében kicsit idegesen, nem talál valamit. Aztán, hírtelen előhúzza a bilincs kulcsot.

–Itt is van a nyavalyás, adja a kezét Mr. Bekk.

Odanyújtom a kezem, kinyitja a bilincset, dörzsölöm kicsit a csuklóm.

– Minden rendben, nem sérült meg, mert ha panaszt akar tenni?

-Nem dehogy semmi bajom, tényleg, köszönöm hogy elhozott.

A rendőr nevet, hiszen nem is lenne más választásom, hogy kikerüljek az országból, vagy a repülő, vagy a Sing-sing. Azok után amit műveltem egy óceánjárón... szerencsére a kapitány nagyon jó fej volt, aki egy 100 ezer tonnás hajót vezet, és 3000 ember életéért felel... Sajnos nem voltam kíméletes a bar Manager-hez, és senki máshoz sem aki az utamban állt, összetörtem mindent a bárban, hihetetlen de még így is megbocsátott volna a kapitány és a bar Manager is aki mindig csak azt hangoztatta:

„Zolthen te vagy az első európai-fehér bartender a cégnél... nagyon sok pénzt keresel a cégnek a kis pultod mögött.”

Hát igen, mindenki Jamaicából vagy valamelyik Karib szigetről jött. És én nagyon szerettem őket, még mindig a fülemben cseng a vallásos kollégám imája... nagyon vallásos emberek, igazi jó emberek, csak meg kell ismerni őket, senkit nem fogadnak el... de engem elfogadtak. Mindig mondták ezen a hajón 400 jamaikai dolgozik, mire a másik, vagy harmadik... plusz 1. És rám néztek...

De hogy a rendőr melyik rendőrőrs-ről való, arról fogalmam sincs. És nem is emlékszem, hogy-hogy hívják, pedig mondta, meg azt is hogy a nagyanyja Sopronból ( Ödenburg-ból) vándorólt ki az Usá-ba.  Volt időnk dumálni, Cape  - Tampa, majd egy és fél óra kocsival, de nem ragadt meg semmi, minden kiesett, mintha hibát követtem volna el, és csak most józanodnék ki döntésem súlya alól. Csak a rozsdamentes acélból készült fogdára emlékszem, a rozsdamentes acél mosdó – WC – és ágy-ra. Ja és persze pár órával ezt megelőzve, hogy letuszkoltak egy 100 ezer tonnás hajóról, Cape – Ceneveral-ban, ahol ép kikötött a hajó, és csak miattam, gyanítom, hogy átadjanak a rendőrségnek, akik bilincsben vittek a fogdába, ahol 2 órát töltöttem.

Iszonyatos volt. Aztán meg a rendőrautóra és a rendőrre aki előbb vette le rólam a bilincset, igaz nagyon jó fej volt, egyáltalán nem elitélő, meg ilyesmi. Tudja a dolgát, és nem egy rohadék büntető szellemű – torzult lelkű ember. Már ez is valami. De hogy hogy hívják arra még mindig nem emlékszem, pedig mondta, de a stressz teljesen megfertőzte az agyamat, nem bírok most gondolkodni. Hogy a francba hívják? Nem tudom és nem is nagyon érdekel. Csak az érdekel, hogy otthon legyek, de legalább Európában, a nagy óceán túloldalán.

Utálok repülni, ennél veszélyesebb közlekedési eszközt nem tudok elképzelni. Tudom- tudom, a statisztikák, meg a faszom az, csak azt felejtik ki, hogy itt nincs mit tenni, és ha lezuhan egy gép akkor mindenki meghal, függetlenül, hogy 100 vagy 400 ember utazik a gépen...   Nyilván kevesebb ember hal meg repülésben mint autóbalesetben, azt mondják minden 8 milliomodig repülés végződik átlagosan katasztrófával. Igen de a számsoron belül bármelyik alkalom lehet, az elsőtől, a nyolcmillióig.

x

Én nem tudom, de annyit tudok, hogy néhai apósom is repülőszerencsétlenségben halt meg, hátrahagyva 2 éves kislányát Jane Dandan-t, későbbi feleségemet... az egykori elsőt és kislányom édesanyját Jasmin Dandan Bártfai-t, és későbbi... néhai sógoromat Mohammed Dandan-t aki fél éves volt éppen. 1975 ben.

Három éves voltam épp amikor Libanonban – Bejrútban háború volt, a legvéresebb polgárháború a huszadik században, 15 évig tartott, és épp akkor kezdődött amikor az apósom repült haza Bejrútba, Budapestről, 1975. Szeptemberben. Érdekes hogy Iljics Carlos Santiago, alias Sakál, aki egy könyv után kapta a nevét – ami a sakál napja című könyv, kedvenc olvasmánya volt Santiagonak, és amit párizsi lakásában találtak meg a meggyilkolt rendőrökkel együtt. És természetesen Vladimir Iljics Lenin után... az Iljics nevet is meg tudta kapni, akinek hű követője volt édesapja.

További 2 testvére is a nagyvezér nevét viseli. Nos Carlos a Sakál épp akkor jött Budapestre és azon a környéken lakott, ahol felnőttem, a második kerületben. De 1997 ben, ott Floridában a repülőtéren még fogalmam sem volt ezekről a dolgokról. Mármint az apósom katasztrófájáról, és a többi szarság – de azt tudtam, hogy velem mi történt az elmúlt pár év repülése alatt, kisebb és nagyobb gépekkel... volt hogy egy kis géppel, talán 20 személyes lehetett, amikor első ízben repültem Nassauba – Bahamákra, és a gép landolt a füves kifutón, arra emlékszem, hogy majdnem kiszakadt a kereke. Visszafelé, meg még extraként Miamiban egy tornádó miatt nem tudtunk leszállni, csak szó szerint lezuhanni a 5-6-ik próbálkozásra, persze ezt a pilóták nem zuhanásnak hívják, hanem kurva gyors ereszkedésnek. Emlékszem nyitva volt a pilótafülke ajtaja... és mindent láttam, egy pilóta volt, se copilot, se senki.

A pilóta végig röhögött, és mindig csak annyit mondott amikor zuhanórepülésbe mentünk a kivilágított kifutó felé a kis turbó propelleres géppel, hogy...

„Easy – Take it easy, don’t worry about nothing – I du the best men – nobody nows more about the fligh like me”

Kis fiatal fasz volt kb. mint én 23 éves, na jó kicsit több 25, előbb nem szerzel licencet polgári utasszállítóra... Meg még a többi beszarós út az Atlanti óceánon, az északi sark fölött.

x

A gép már régóta itt áll, legalább már fél órája nyomom a fejemet az ablakhoz, mióta levette a bilincsemet a rendőr. British Airways... Airbus vagy Boeing, a tököm tudja, nem is érdekel, csak maradjon fenn! Á... nyílik a Zsilipfolyosó, végre. Látom az embereket a kis résen keresztül ahogy elsuhannak a géptörzs és a zsilipfolyosó között. Turisták... Orlandóba, vagy Tampába jöttek, nyaralni... Engem meg megint kitoloncoltak Amerikából. Pedig van B1-B2 vízumom 10 év korlátlan belépés az Egyesült Államok területére, meg C-D de az nem számít.  Körülbelül egy óra múlva szól egy hang... Int a steurdess... Egy tipikus magas szőke 25 év körüli angol nő, a légitársaság egyenruhájában.

– Jöjjenek.

Mondja, és mosolyogva integet felénk.

– Felmehet a gépre Szolthen.

Mondja mosolyogva a rendőr, és passziv-agressiv mozdulattal mutatja, hogy húzzam a belem fel a gépre.

A gép bejáratánál a steurdess, és a kapitány áll, és kényszerűen mosolyog. Köszönök.

– Hello

– Üdvözlöm Mr.... Egy pillanat.

Mondja a steurdess, majd a rendőr átnyújtja az útlevelemet, és a beszállókártyámat. A gép már tele van, csak én hiányzom. A rendőr vált egy pár szót a stewardessel, majd köszönés nélkül elmegy. Értem ez is csak egy rutinművelet. A kapitány bólogat, és bemegy a pilótafülkébe, bezárja az ajtaját. Az utasok nem sokat látnak az egészből. Még szerencse, hogy nem vagyok megalázva, persze nem is akarnak pánikot kelteni, hogy esetleg egy bűnöző utazik a gépen. Az útlevelemet elrakja a steurdess.

– Fáradjon velem uram.

Mondja kellemes hangon a szőke szépség, és elindul előttem a folyosón a csini szoknyájában a hosszú lábaival, és a láthatóan kidomborodó fenekével, amolyan dél amerikai fenekével. Nem semmi segg, mondom magamban, és a hosszú lábak, az a csúcsos, rombusz alakú vádli. A rohadt életbe, brutál alakja van, de hát ezért steurdess.

Odavezet az ülésemhez, a folyosó mellett van. Leülök. Pár pillanat múlva elkezdődik a kötelező oktatás, hogy mit kell tenni, ha ez meg az történik, vészkijáratok, kapcsolják ki a telefonokat, és  a többi szarság. Jól van mindjárt elindulunk. A kapitány bemondja a szokásos szövegét, végül a menetidőt:  9 óra múlva Londonban leszünk... Európa, hála az istennek... 1 órával rövidebb az út. 9 óra? Ja persze 1 órával rövidebb az út Európába, és nem a Föld forgása az ok... Aki így gondolja nagyon nagyot téved. Az ok... A Jet stream... vagyis futóáramlás ami nem más mint egy nagyon erős légáramlat 10 ezer méter magasságban, és általában épp a bolygó forgási irányával azonos. Ezért a gépek a szokásos 800-880 km/óra helyett 950-980 km/órával haladnak, de már egyszer 1070 Km/órával is repültem egy Boeing 777-tel, ami akkor szinte teljesen új volt, 1995 Júliusában. És nem csak a gép, de a fejlesztés is teljesen új volt, 1994-ben, egy évvel ezelőtt szállt fel az első 777-es.

x

Akkor még nem tudtam, hogy a későbbi néhai apósom, akit nem is ismertem, egy dús gazdag Libanoni üzletember is azon a végzetes szeptemberi estén, ugyancsak egy zsír-új Tupoljev féle – TU 154 –es repülővel suhant egyenesen a Bejrut felé, hogy ott, 8 perccel és körülbelül 10 kilométerre a kifutó betonjától, porrá lőjék egy úgynevezett vállról indítható föld-levegő rakétával, és amit persze a mai napig tagadnak. Fogalma sem volt, hogy a menetrendszerinti járat, amin ül, fegyvereket szállít, de hogy kinek azt nem tudni, hogy melyik oldalnak, keresztények... muszlimok? De tény hogy a gép a mai napig ott pihen Bejrut partjai előtt Ciprus és Bejrut között a Földközi tengerben.

x

A gép elindul a beton kifutón, amit úgynevezett dilatációs, vagyis tágulási hézagok szabdalnak... és amitől kerekek félelmetesen... de mégis a megszokott módon huppannak... az új gép nem nagyon recseg-ropog – kiérünk a kifutóra – és szinte várakozás nélkűl felpörögnek a turbinák, és a gép gyorsul... ez a hatalmas tömeg iszonyatos erővel gyorsul, amit a turbinák adnak percenként legalább100 ezres fordulaton. Hogy a picsába tud ennyit forogni ez a szar hibátlanul éveken keresztül? Már alig érezni a dilatációs hézagokat a felszállópálya beton elemei között. De miért beton? Hirtelen elgondolkozom, miért nem aszfalt, akkor nem lenne ez a vonat sin effektus zakatolás a felszálláskor és leszálláskor...

Igen a napsugárzás lehet az oka, a bitumen egyszerűen bármilyen kemény is az adalék anyag, a bitumen bepuhul, és nem is bírja el a 100 tonnás monstrumokat. Hihetetlen... elérjük a felszállási sebességet: 330 Km/óra – emelkedünk – lassan minden kezd kisebbé válni, hirtelen a gép süllyed...Á ez is csak egy légzsák, itt nincs felhajtóerő, de mindjárt vége. Majd a gép szárnya a torzulásig felgörbül ahogy a levegőbe újra belekap, és ez így megy egész 10-11 ezer méter magasságig.

Annyira gyűlölőm, hogy mindig be kell hogy rúgjak. A biztonságos magasságot elérve, persze hogy ha nincs légörvény, mag a többi szarság, kigyulladnak a lámpák, hogy kapcsolják ki a biztonsági öveiket, a stewardessek elkezdik rutin műveletüket, és szép lassan elkezdik felvenni a rendelést az italokra, és szétosztják a rendelő kártyát a vacsorára.

Megnyugodtam, immár 10 ezer méteren vagyunk, sima az út, legelöl ülök ahol már csak talán 3 szór kettő szék van, mögöttünk, csak a WC. A legdrágább hely. És itt saját kivetítőm van ami mutatja a térképet, hogy merre is járunk. Állítólag 3300 phound volt a jegy mert gyorsan kellett egy foglalás. Már megittam egy két whisky-it. Nézem a kivetítőn a térképet, az Atlanti-óceán, vagyis az Atlanti partvidék mellett, fölött, között repülünk. Észak és Dél határán, vagyis Észak és Dél Karolinát elválasztó, a térképen folyamatos kis keskeny vonallal jelzett képzeletbeli határ, és az Amerikai kontinensről érkező, gazdagabb üdülni vágyó rétegek uticélja a Bermudák között, ami a Brit Kolónia tagja, akárcsak a Bahamák, vagy a Karib szigetek többsége, amit mind bejártam, Haititől-Trinidad-ig, ami már a Venezuelai partok előtt van.

Időm mint a tenger: 10 óra, vagyis már csak 9 óra és végre Európában vagyok, igaz még csak Londonban, de onnan már csak egy kis sétarepülés Salzburg, az Alpok fölött. Az italoktól kezdek ellazulni, elmúlnak a szenvedés, és megaláztatás emlékei, és  az agyam rendes menetsebességre kapcsol, kezdek elgondolkozni... Hihetetlen hogy egyáltalán visszavettek azok után hogy legutoljára... Quitt-eltem Alaszkában... leléptem, vagyis bejelentettem, hogy vége, haza akarok menni. Pedig a közvetlen főnököm az F and B, csak így nevezik a szakmában, vagyis a food and beveregess manager, mindent megtett értem, de quitt... és nem hagytam neki választást. A szerelem miatt dobtam oda a karrierem akkor.  Most pedig, újra szerelem miatt ülök a gépen... a karrierről meg majd később.

x

Persze túl fiatal voltam, és túl sok szerencsét adott a Jóisten. Bele sem gondoltam a következményekbe, úgymond egy teljesen érzelmek vezérelte ember voltam annak idején, és most is. Mindig a boldogságot, mint valami, a pénznél is értékesebb dolgot hajszóltam, édesapám neheztelése ellenére - szerelem, szenvedély, a túláradó szexuális vágy, és a többi kelléktárgy, amivel kábítjuk magunkat, persze  a drogon és az alkoholon kívül, amit akkor még nem is ismertem. Hihetetlen, hogy az állítólagos sors, hogy terelget bennünket az utunkon.

Minden egy lánnyal kezdődött, akit azért ismertem meg, mert épp menekültem Salzburgi török gengszterek elől, mert egy hírhedt Salzburgi gengszter barátját szépen lecsapdostam – egy brutál villanós bal egyenes – és egy rendes combos. Az ember nem akart több konfliktust. Rendesen kiképzett kick-boksz-os voltam. Eb arany, Vb bronz... nem rossz... hála mesteremnek, aki egy kio-ko-sin-kai világkupa bajnok volt, és a menekülésemben, lakhatásomban is ő segített, és mellesleg összehozott egy lánnyal, aki óriási szerelmem lett. De két év nagyon boldog együttlét után valami történt, egy szombat éjszaka, és ott kezdődött a vesszőfutásom... menekülésem – több kontinensen keresztül: Drog dílerek, fekete bűnözők,  hatóságok, a szerelem és a szegénység elől.

x

– Második fejezet –

A lökés

1995 június vége –Mond See – Ausztria

1995 júniusában a 23-ik születésnapom előtt pár héttel.

x

Itt vagyok... a gyönyörű Mond tó mellett, nem olyan népszerű, mint a gyönyörű Wolfgang tó, Sals-kamergut-nál, vagy olyan híres-nevezetes, mint a Steiermarki Grundl tó, Kalus Maria Brandauer, a híres nevezetes színész szülőhazája, vagy a nagyon híres és nevezetes Hallstätter tó, Atter tó, vagy a Gmundeni Traun tó, de azért a nagyon szép. És nem messze van Sziszy hercegnő kedvenc cukrászdája-tól, ami Bad Ischl-ben van.   Mellesleg Sziszy rajongó vagyok. De a többi gyönyörű tó Ausztriában is rendkívüli élmény. De ezek a tavak itt vannak Salzburg környékén, a Mond tó Salzburg-tól csak 25 kilométer, negyedóra kocsival az autópályán. Szóval szeretem ezt a helyet... mert itt lakik a szerelmem.

Sötét van, fekszem az ágyon, csak fekszem a barátnőm szabályában az ágyunkon, érzem a tipikus roma parfüm illatot, hihetetlen, de a szagokat memorizálja az agy a legerősebben. Biztos ez is a párválasztás miatt: a feromonok. Az állatok esetében még a zsákmányszerzés és a védekezésben is szerepe van. Én mondjuk nem szeretnék olyan szaglást mint mondjuk egy német juhásznak van, képzeld milyen szagokat éreznék, szeretett nőm ölében...

Totál kész vagyok, hol van már ez a csaj, este 10 óra, és ő sehol. Nagyon nehéz leírni ezt az érzést, a szerelmet amikor kezd elveszettbe hajlani, talán nem annyira kemény mint a reménytelen, vagy a plátói szerelem, de még így is nagyon kemény. Főleg ha az embernek van egy sejtése, ami még nem bizonyosodott be, de akkor is befészkelte magát a gondolat az agyamba. Emiatt a lány miatt eddig is már rengeteget szenvedtem, persze nem az ő hibája, az enyém: mert mint hősszerelmes, még a múltjára is féltékeny vagyok. Nagyvilági életet él Párizstól-Pekingig, de hát ilyen egy színésznő élete. És ha azt mondom színésznő akkor nem azt értem ez alatt, hogy szappanoprákban vergődik, épp ellenkezőleg, ezen a szinten a színjátszás már művészet, vagy inkább csoda, mivel csodálatos lány, a világ egyik leghíresebb színházi alakulatában, és nyilván nehéz ellenállni 22 évesen, sexi külsővel a férfiak udvarlásának. De engem nem érdekelnek a férfiak, meg tudok neki bocsátani, hisz imádom, olyan szép emlékeink vannak, és én emlék centrikus vagyok.

– Á, Zoli kussolj már!

Próbálom megbeszélni magamban a dolgokat... Nem is biztos, hogy bármi történik, hisz eddig sem történt, a szeszuális életünk harmonikus, én mindig kívánom és ő is engem, miért kéne neki más?

Megnyugszom, mély levegőt veszek, átfut az agyamon a naplója, amit egyszer véletlenül megtaláltam, és elkezdtem olvasni, ő nem tud róla, mindig visszarakom szépen a helyére... Ezzel a rohadt naplóval kezdődött minden szenvedésem, sose szabadott volna beleolvasnom a naplójába. A lelkemig hatolt a fájdalom, amikor részletesen leírja, milyen volt élete legnagyobb szerelmével a szex, persze szóról-szóra, a legapróbb részletekig: Mindig az agyamba hasítanak azok a mondatok: „Az ölembe, a számba”. Istenem nagyon kemény, el akarom felejteni, és egy teljesen új életet kezdeni, mert ez olyan elviselhetetlen, hogy a halál is megváltás lenne...

– Á, nézzük meg a naplóját, hátha van benne valami információ... Hangosan biztatom magam.

Kihúzom a kis fiókot, amiben a különböző tanga bugyiit tartja, egyből beugrik a táncos popsi, és a hosszú combja, még rosszabbul vagyok, tényleg meg kéne halni.

Kiveszem a naplót, nem tudom, hogy kinyissam-e? Hiszen annyi szenvedést okozott már eddig is. Hevesen ver a szívem, mint egy légkalapács, a kezem remeg az adrenalintól.

– Jó, nézzük meg!

A kíváncsiság legyőzi a félelmet, de szerintem ilyen esetekben, mindig így van mindenkinél, de lehet nálam fokozottan. Az egyik gyerekkori barátom mondta:

„Zoli te mazochista vagy, imádsz szenvedni.”

Persze mert ő sose szenvedett mi? Ha nem szenvedett, akkor sosem szeretett senkit igazán.

Lassan nyitom a naplót, hirtelen átfut az agyamon, hogy elolvassam még egyszer a szex jeleneteket a szerelmével. Lehet hogy tudat alatt? Arra gondoltam, hogy lehet, hogy most pont olyan meg ahhoz hasonló szenvedélyes jelenetek zajlanak. Á tényleg meg kéne dögleni, vagy inkább világgá megyek... az sem rossz: egyszer majd találok egy aranyos, rendes lány aki nagyon szeret, imád, egy gyönyörű helyen, ahol meleg tengerek mossák a hófödte hegyek csúcsait, és ahol végre boldog lehetek. Minden nap úgy akarok lefeküdni aludni, hogy alig várjam már a következő reggelt, hogy élhessek, és örüljek minden másodpercben. De épp itt most, ez a pillanat álmaim ellentétje. Tényleg meg kéne dögleni.