részlet

Fordította Patat Bence

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jens Liljestrand: Även om allt tar slut. Albert Bonniers Förlag, 2021.

Copyright © Jens Liljestrand, 2021

Published by agreement with Ahlander Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Patat Bence, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © AFP via Europress

Tovénak

„Nincs olyan, hogy vég. Ha az ember így hinné, akkor igen csalatkozna a dolog természetét illetően. Merthogy minden vég egyben kezdet. Miként ez is.”

Hilary Mantel: Holtaknak menete1

1 Életed hátralévő részének első napja

Utoljára egy üzletben éreztem boldognak magam. A társadalom végre kinyílt, és a gyerekekkel kiautóztunk a bevásárlóközpontba, a körforgalom mellett egy IKEA, egy műszaki meg egy háztartási elektronikai üzlet és egy nagy élelmiszerbolt állt, valamint egy hagyományos üzlet, amit Carola talált, az utolsó, ahol még ilyesmit árulnak, most, hogy minden átköltözött az internetre, ott akartunk lenni, helyben, a fizikai térben, hagytuk, hogy magával ragadjon bennünket a gyerekvágy.

Carola a sarokban, a babakocsirészlegen állt, elidegenedett ábrázattal, mint aki egy olyan egyház szentélyébe lép be, amelyet ismer ugyan, ám amelyhez sohasem tartozott, egyik lábáról a másikra állt, nehézkesen, miközben a gyerekek, akiknek hamarosan testvérük születik, a polcok, a pasztellkék és flamingórózsaszín mackók és takarók, pelenkázóasztalok, bölcsők és ágyak, cumik, babaolajok és cumisüvegek között szaladgáltak, de voltak ott mellszívók és szoptatós melltartók és szoptatós blúzok és szoptatós fotelek, fejlesztő fajátékok és elektromos bébicsőszök is, amelyekkel hallani lehet, ha a baba felébred, vagy nézni, ahogy alszik, és jelzik a gyereket körülvevő levegő hőmérsékletét és szén-dioxid-tartalmát is.

A gyerekek hirtelen megtorpantak a bolt közepén. Jaj, mondták. Nézzétek már! Az aranyos kis bodyk és sapkák és felfoghatatlanul pici zoknik soraira mutogattak, szinte szívszaggató sebezhetőség áradt az apró ruhadarabokból, és a gyerekek simogatták a textíliákat, az orrukhoz dugták és úgy szaglászták őket, mint egy kisbabát, mintha a kishúguk már közöttünk lenne, és mi összenéztünk a polcok fölött, és mosolyogtunk, hogy jól tettük, hogy eljöttünk ebbe a bevásárlóőrületbe, elhoztuk ide a gyerekeket, hogy értsék, a saját szemükkel lássák és ujjaikkal érezzék azt a flanellágyságú szelet, amely hamarosan végigsöpör az életünkön, és örökre megváltoztatja, és hallottam, hogy azt mondom, válasszatok, amit szeretnétek.

A családom zavartan nézett rám, elvégre csak egy babakocsit akartunk megnézni, hogy mielőtt megvesszük használtan, legyen összehasonlítási alapunk, és Carola még éppen mondott valamit az ökológiai lábnyomunkról meg egy unokatestvérről, akinek a lánya kinövi a ruháit, de én csak annyit mondtam, hogy kérlek, csak most az egyszer, kérlek, kérlek, válasszatok, amit akartok.

Carola nem mozdult, csak tehetetlenül nézte, ahogy a gyerekek csillogó szemmel és vidáman sikongatva megpakolják a karjukat nyunyókákkal, hordozókendőkkel és egy nagy, szürkéskék kasmírból készült játszószőnyeggel, végül aztán ő is körülnézett, és a pénztárnál álló nőt szövetpelenkákról, bioanyagokról, fair trade és klímasemleges ruhadarabokról kérdezgette, meg arról, hogy vannak-e olyan kiskádak, amelyek egy kicsit kevésbé műanyagból készülnek, és hogy honnan származik az a pamut, amiből az a szép pöttyös párna van, és amit végül kiválasztott, az mind kétszer annyiba került, mint minden más, de én nevetve odavittem egy bevásárlókocsit, és amíg Carola háttal állt nekem, elővettem a mobiltelefonomat, és átutaltam még némi pénzt a számlámra.

Amikor a kosarak megteltek, és kielégítettük az aranyosság és a cukiság iránti igényünket, Carolával visszamentünk a babakocsikhoz, és most már nem maradt alternatívája annak a francia luxusmodellnek, amely a teszten a legjobban végzett, és amelynek az alvázát öt évbe telt kifejleszteni. Kiválasztottuk a mózeskosarat, a tetőt és az esővédőt, választottunk mobiltartót, pohártartót, táskatartót, kiválasztottuk az összes elérhető kiegészítőt.

A pénztáros mindent beütött a gépbe, és, felfoghatatlan módon, sikerült könnyed szavakkal megfogalmaznia, hogy ha bármi történne, visszavihetjük a kocsit, és visszakapjuk a pénzt, és bár fesztelenül és vidáman közölte, hogy csak egy kis igazolást kérünk, hirtelen mintha minden megállt volna, és láttuk magunk előtt a vért a vécéülőkén, a velünk vijjogva robogó mentőautót, egy gyerekkoporsót, egy fáradt és ráncos öreg nőgyógyászt, aki a szemüvegét törölgeti, majd kiállít egy kis igazolást, és hogy megint el kell jönnünk ide, és vissza kell hoznunk a szép dizájneranyagokkal és a fogantyúján konyakszínű bőrdíszítéssel felszerelt kocsit ebbe a groteszk bevásárlószentélybe, és hallottam, ahogy Carola azt suttogja az ürességbe, akkor majd Anya elintézi.

De ez a szorongás is elmúlt, ez a pillanat is véget ért, és csak a végösszeg maradt, a számok a pénztárgép kijelzőjén, a végeredmény, amely valamivel több volt, mint amennyibe az első kocsim került.

– Kérnek részletfizetést? – kérdezte a nő ragyogó, szívélyes mosollyal, én pedig körülnéztem a boltban, és csak akkor vettem észre a többi apukát, az ideges focidrukkert a csapata pólójában, a bevándorlót a gyűrött öltönyében, a bőrdzsekis, ragasztott szemüveges öregembert, és rájöttem, hogy ez így működik, az embereknek kölcsönt kell felvenniük az ilyesmire, gyorshitelt, kamatot, ügyintézési díjat, késedelmi díjat kell fizetniük, ülnek a kis külvárosi lakásukban, hónapról hónapra elköltik a fizetésüket mackókra, takarókra és babakocsikra, és dagadt a mellem a büszkeségtől.

– Nem, nem – feleltem, és odanyújtottam a kártyát –, mindent egyben kifizetünk.

Carola odahúzódott mellém, a homlokomra tette a kezét, mintha lázas lennék, és azt mormogta, hogy megnézhetnénk még máshol is, talán találnánk egy majdnem új kocsit a neten, de én csak annyit éreztem és hallottam, hogy ott a keze a hajamban, az ujjai a nyakamon, és hogy jó ez így, biztos, hogy jó ez így, megérintett, végre megérintett, nem emlékeztem, mikor ért hozzám utoljára, nyugi, drágám, megoldom, és rám nézett, nagyra nőttem a szemében, mindent megbocsátott, minden tökéletes volt, és rohadtul megérdemeltük.

Augusztus 25., hétfő

A homlok sima, a koponyacsontra feszülő felülete és a már sűrű, sötét haj között van egy folt, egy pihés, meghatározhatatlan, átmeneti terület, amely néha – különösen a mostanihoz hasonló melegben és félhomályban – áthúzódik a halántékra vagy a fül mögé, a kutacsra vagy akár a tarkóra, ahová odadughatom az orrom, és máris érzem a pelyhes, selymes bőr és az édeskés, megszáradt tej illatát, az illatot, ami néhány nap elteltével kissé erőteljesebb lesz, majdnem olyan, mint az érlelt sajté, amíg a kislányt meg nem mosdatjuk. A karomra nehezedik, mint egy zsák meleg, frissen darált hús, állaga a nyers kolbászé, amelyet óvatosan, nedves kézzel, szellősen töltenek a bélbe, nehogy megrepedjen az érzékeny felülete, sehol sem feszül, nem dagad, nincsenek benne izmok, nincsenek keményedések, és a szendergésben eltűnnek a köztünk lévő határok, és minden lélegzéssé és puha, meleg, ragacsos szövetté válik, a pelenkát leszámítva nincs rajta semmi, hónapok óta nem aludt pizsamában, túl meleg van.

Becka ivott a cumisüvegéből, büfizett a vállamon, és együtt szundítottunk el, majd az álmon átszűrődnek az első szirénák, eleinte messziről és jelentéktelenül szólnak, mint a sípoló hang a mosogatógép vagy a szárítógép programjának végén, az állandó zaj része, nagyjából fél perc múlva pedig hangjuk áthatol a szűrőn, a buborékon, hozzánk.

– Biztos csak egy autóba rejtett pokolgép – mondja Carola nekem háttal, ez egy régi vicc a malmői fél évünkből, egy pár, akikkel összejártunk, az erőszak közvetlen közelében élt, az ajtajuk előtt folyt a bűnözés, az idősebb lány vidéki volt, és rettegett, a barátnője viszont Möllevångenben született és nőtt fel, áradt belőle a malmőiekre jellemző, higgadt nyugalom, folyton csak a vállát vonogatta, na és, és látható büszkeséggel mesélte el, hogyan tanulta meg elfogadni a társadalmi problémákat, mint a városi táj természetes részét, csak a rasszisták nyafognak a bűnözés és az erőszak miatt, ha éjszaka dörren valami, az nem feltétlenül lövés, folytatta, pirszingelt alsó ajkát enyhén lefelé biggyesztve, gyakran csak egy autóba rejtett pokolgép, és miután hazamentek, elviccelődtünk a fiús lány modoros viselkedésén, és azóta minden, ami éjszaka zavar bennünket, csak egy autóba rejtett pokolgép.

A sziréna egyre közeledik, alighanem már itt járnak a mellékutcákban – talán a kék házban élő magányos öregemberhez mennek, akinek az egész arca csupa pikkelysömör, talán már hetven is elmúlt? De a mentők és a rendőrök csak nem vonulnak ki szirénázva egy természetes halálesethez!

Lefektetem Beckát a matracra, nyöszörög, karját a magasba nyújtja, kis teste ívben megfeszül, leteszem a lábamat a régi parkettára, és a nyitott ablakhoz lépek. Nincs olyan meleg, mint tegnap, talán csak harminc fok van, és kellemes szellő fúj, látom, hogy a nagy fenyőfa csúcsa ringatózik és himbálózik a szélben. Enyhült a hőség, feltámadt a szél, végre kevésbé fülledt a levegő.

– Szép nap lesz a mai – mondom csak úgy, senkinek.

Odabent a gyerekszobában nagy a csend, kopogok, és benyitok, mindketten az ágyukban fekszenek a tabletjükkel és a fejhallgatójukkal, a levegő nehéz a piszkos ruhák, az édességek és ernyedt kis testük szagától, gépiesen mondom nekik, hogy kapcsolják ki a kütyüjüket, és jöjjenek le, fél tizenegy van. Vilja morcosan bámul rám, mint mindig, de Zack tekintete felragyog, és diadalittasan felemel egy üvegedényt az éjjeliszekrényéről. Benne a kiesett foga mellett egy aranylón csillogó érme hever.

– Itt járt a fogtündér, és egy tízest tett az üvegembe!

– Komolyan? De a fogat itt hagyta?

– Igen, mert tudja, hogy gyűjtöm! Hogy megtartom őket!

– Ez elképesztő.

– Apa?

Mosolyog, azzal a negédes, kissé eltúlzott mosollyal, amit azóta vett fel, hogy Becka megérkezett, és már nem ő a legkisebb, nagyon is tudatában van gyermeki mivoltának, tudja, hogy olyasmit csinál, amihez igazából túl nagy, egy kis színjáték ez, hogy kicsinek érezhesse magát.

– Apa, szerinted Thaiföldön is van fogtündér?

Megborzolom nedves haját, belemegyek a cukiságjátékba, talán mert nekem is szükségem van rá.

– Hát persze, drágám. Olyan, mint a Mikulás, csak nem rénszarvasszánon repül, hanem…

– Fognyűvő manókkal!

– Igen! Fognyűvő manókkal, akiket… ő fogott be. Egy…?

Néhány másodpercnél tovább nem kell gondolkodnia a válaszon.

– Fogselyemmel!

Mindketten mosolygunk a közös fantázián, egyformán beleszerettünk abba az esetlen képbe, hogy a fogtündér egy – kihullott fogakból épült? fogkrémmel összeragasztott? – hintón ül, amelyet maroknyi morcos, de erős fognyűvő manó húz, ilyeneket játszunk, játszottunk, amikor kicsi volt, órákon át rögtönöztünk különféle történeteket, és gyakran gondoltam arra, hogy le kellene írnom őket, de persze sosem került rá sor.

Odalent a konyhában minden ott áll az előző napról, edények, serpenyők, piszkos tányérok és borospoharak, mindig elfelejtünk vizet tartalékolni a mosogatáshoz. Ott a Monopoly, amelynek pénzkupacai arra emlékeztetnek, hogy Carola hagyta a gyerekeket nyerni, és az ezt követő vitánkra, aggódva beszéltem szabályokról és következményekről, hogy rendben, Zack tízéves, de egy tizennégy évesnek, amilyen Vilja, meg kell tanulnia, hogy nem vehet ki csak úgy egy köteg bankjegyet a pénztárból, ha elfogy a pénze, de Carola csak mosolygott azzal a szomorú, rezignált mosolyával, és azt felelte, hogy idővel majd megtanulja, hogyan működik a kapitalizmus, ezt sajnos nem lehet elkerülni.

Reflexszerűen megnyitom a csapot. Még mindig csak halk sziszegés jön belőle. Kevésbé zavar, mint régen, van palackozott vizünk, innivalónk a gyerekeknek és sör nekünk. Pisilni lehet a fa mögé, a ruhákat ki lehet mosni a tóban, az edényeket el lehet törölni egy darab papírral. Az egyetlen, ami igazán idegesít, és amiért szívesen fizetnék, hogy megszabaduljak tőle, az a sok kaka a vécében, ami egyre jobban megtelik még több kakával, még több papírral és még több kakával, próbáljuk tanítani a gyerekeket, hogy szóljanak, és hozunk nekik bilit, de Zack mindig elfelejti, Vilja pedig egyszerűen nem hajlandó rá, így végül az egészet egy lábos meg egy felmosóvödör segítségével kell eltakarítani, közben fejhallgatón zenét hallgatok, a számon keresztül veszem a levegőt, az agyamat pedig kikapcsolom.

Zack most itt áll, már felvette az úszónadrágját, több hete nem hord mást, csak úszónadrágot, adok neki egy pohár tejet, és nézem, ahogy issza. Aztán elindulunk, szedi a lábát előttem, megyünk ki a kis földútra, amely szinte fehér a portól, a száraz, langyos szél úgy simogatja a karomat és a lábamat, mint a frissen mosott lepedő, kellemes nyári reggel, megsárgult bokrok, elvadult, száraz fű, kihalt virágágyások, ragyogóan kék ég és csend, mindenütt csend, az előbb még szirénák hallatszottak, most semmi.

Az öregember nem halt meg, hunyorog a napfényben, ahogy leérünk a stéghez, a szél lobogtatja szürke széldzsekijét, az arcán kevésbé látszanak a piros-fehér foltok, mint ahogy emlékszem, a nap persze segít.

– Még itt vannak? – kérdezi, szinte ingerülten.

– Itt – felelem. – Nyárra kiadjuk a házunkat, ezért…

– Még itt vannak – jegyzi meg újra, ugyanolyan szemrehányó hangon. – A többség a hétvégén elment.

– Igazából egész jól megvagyunk. – Zavar az öregember, de még inkább a saját reakcióm, hogy úgy érzem, védekeznem kell, mintha megerősítést várnék tőle. – Hasznos lehet, ha a gyerekek a saját szemükkel láthatják a hatásokat. Ha csak az iskolában tanulnak róla, akkor teljesen elvonttá válik.

Zack gondtalanul elszalad a férfi mellett, ki a stég melletti kis homokos területre, és a holminkat keresi. Egy régi, viharvert pad alatt ott hever a felfújható műanyag delfin és a gumimatrac, amivel mindig játszunk, meg egy kis neszesszer szappannal és samponnal, Zack nagyon élvezi a mosakodást úszás közben, ahogy a hab úszik a hullámokon, Apa, mossunk hajat is, rikkantja, és végignéz az üres tavon, egy olyan gyerek büszke tekintetével, akinek épp most lett szállodája a stockholmi diplomatanegyedben és három háza a Normalmstorgon.

A férfi a futkosó fiúra néz. Alig észrevehetően csóválja a fejét.

– Nem érzi?

A feje fölé emeli a kezét, és súlyos tekintettel hátrafelé, a tó felé mutat.

– Hát nem látja? Az éjszaka több kilométert közeledett.

Kinézek a tóra, a hullámokra, a habokra. A túloldalon az erdő zöldje sárgába és barnába hajlik. Beljebb, a fák lombjai között, az üres égbolton sötét pára, mint egy mozgó zivatarfelhő, egy elnyúló, gomolygó alakzat.

Az öregember kitágítja az orrlyukát, és hangosan szippant egyet, én pedig reflexszerűen ugyanezt teszem. Szúrós szagot érzek.

Füst.

Zack már a stég szélén ül, beszélget az ölében lévő műanyag delfinnel, a szokásos orrhangon, befelé fordulva, gyerek módra csacsog, a játék már annyira leeresztett, hogy a delfin teste szinte V alakot ölt a karjában.

***

Egy egész órán át elevenebbnek érzem magam, mint jó ideje. Az egészben ott lüktet a kaland, készítek egy szelfit Zackkal a stégnél, háttérben a tóval, és azt írom hozzá: Odaát ég az erdő. Ideje eltűnni innen – már mi is klímamenekültek vagyunk. Szomorú, de igaz. #climatechange. Kiposztolom, és azonnal érkeznek a szívecskék, emojik és üzenetek, hogy hol vagytok? és ó, istenem, segíthetünk valamiben?, aztán telefonál Carola anyja, és elsorolja azokat az értéktárgyakat, amelyeket feltétlenül be kell tenni a kocsiba, a biztonság kedvéért, és telefonál a nővére, a barátnői, engem senki sem hív. Összeszedettnek, tettre késznek érzem magam, közlöm a gyerekekkel, hogy pontosan fél órájuk van összepakolni, és megbízom Vilját, hogy segítsen a kisöccsének a csomagolásban, ezenkívül pedig töltse fel a család összes mobilját és powerbankjét, megkérem Carolát, hogy készítsen elő mindent Beckának, cumisüvegeket, ruhákat, pelenkákat, órákba telhet, mire eljutunk egy boltba vagy valahová, ahol van vécé. A családom a nyafogás legkisebb jele nélkül tűri az utasítgatást, mintha csupán ösztönből elfogadnánk a legprimitívebb szerepeinket. Ránézek a netre, megjegyzem a legjobb útvonalakat, elolvasom a segélyszolgálatok tájékoztatóit. Bekapcsolom a rádiót, és találok egy helyi rádiócsatornát, ahol a katedrálisoknál kétszer magasabb lángokról beszélnek, félelmetes dolog történik, egészen apokaliptikus, és mi a kellős közepén vagyunk. Carola lehozza a bőröndünket és egy IKEA-s szatyrot, megérinti a vállamat, és futólag megcsókol, megoldjuk, ugye?, és tudom, hogy ő is úgy érzi, ez az egész most egy újfajta, gyönyörű és adrenalindús módon hoz majd közel bennünket egymáshoz.

Folyamatosan érkeznek az sms-ek és a lájkok. Kimegyek a kocsihoz, hogy mindent bepakoljak, a rádiótól keresnek telefonon, egy ideges műsorvezető megkérdezi, akarok-e interjút adni, és hirtelen már adásban is vagyok, Didrik von der Esch, aki egyébként PR-tanácsadóként dolgozik, a családjával a tűzvész sújtotta területen tartózkodik a Siljan-tótól északra, Didrik, mondja, mi történik most maga körül?

Hát, már pár hete itt vagyunk az anyósom tanyáján Dalarnában, és a szárazság és a hőség miatt egyre rosszabb a helyzet, és most közölték velünk, hogy biztonsági okokból azonnal távoznunk kell.

Didrik, megfelelően tájékoztatta a hatóság?

Csatlakoztatom a fejhallgatómat a telefonhoz, és elkezdem kihordani a holmit a csomagtartóba, miközben folytatom az interjút, a mozgástól a beszédem kicsit felgyorsul, drámaibb hangulatot teremt, azt mondom: elnézést a zajért, de épp pakolok be a kocsiba, minél előbb el kell indulnunk… a tájékoztatás, hát, attól függ, hogy érti. Természetesen tájékoztattak minket, hogy el kell hagynunk a helyszínt, meg ilyesmi, de nagyobb távlatból nézve ez a szélsőséges hőség persze egy olyan éghajlati válságból ered, amelyről a nyugati világ összes hatósága évtizedek óta tudott, és mégsem cselekedtek, ezért úgy gondolom, hogy kaphattunk volna jobb TÁJÉKOZTATÁST is, mármint nem most, hanem tíz, húsz vagy harminc évvel ezelőtt, legalább arról TÁJÉKOZTATHATTAK volna bennünket, hogy az állam nem tesz eleget talán legfontosabb feladatának, mármint hogy megvédje a világ lakosságát a nagyon is előrelátható katasztrófák hosszú sorától.

Élvezem a beszélgetést, ízlelgetem a szavakat, összecsukom a babakocsit, beteszem a csomagok tetejére, és hallom, hogy a nő a stúdióban lenyűgözve hallgat, kedves kis hatásszünetet tart, majd azt mondja: Didrik, a helyzet súlyossága ellenére eléggé összeszedettnek tűnik.

Igen, természetesen mindent kiválóan megoldunk, és a holmink és a tulajdonunk biztosítva van, nem úgy, mint a világ szegény részein élőké, ahol az éghajlati katasztrófa évente több millió áldozatot követel, az indiai és afrikai óriásvárosokban, ahol elfogyott a víz, az USA és Kanada nyugati részén, ahol gyakorlatilag egész államokat pusztít el a tűz, talán éppen ilyen események kellenek ahhoz, hogy mi itt, Svédországban felébredjünk, és megértsük, merre tartunk.

A stúdióból megköszönik, hogy időt szakítottam rájuk, Didrik von der Escht hallották, akit éppen most evakuálnak a családjával együtt a dalarnai tanyájukról a Siljan-tótól északra dúló tűzvész miatt, amelyről a tűzoltóság most azt mondja, hogy nem lehet kontrollálni, most pedig folytassuk…, kinyomom a hívást, lecsapom a csomagtartó ajtaját, a csattanás után visszhangzik a csend.

Nincsenek madarak. Sem autók. Csak a szél zúg a fák között.

Újra megnézem a telefont. Sok újabb lájk érkezett, de sms már nem. Alighanem azt hiszik az emberek, hogy elindultunk.

– Lassan mindenki készen áll az indulásra? – szólok be a házba, büszkén arra, mennyire nyugodt a hangom.

Carola és Vilja hozza ki Beckát, betesszük hátra, és becsatoljuk a gyerekülésbe. Zack az előszobában áll a pókemberes hátizsákjával, és épp be akarom ültetni a kocsiba, amikor látom, hogy sír, halkan, visszafogottan, pedig ilyet sosem szokott. Leguggolok elé.

– Kisfiam, mi a baj? Ugye nem félsz? Nyugalom, máris indulunk.

– Nem találom.

Fogom a hátizsákot, megtapogatom, tele van ruhával, könyvvel, a külső rekeszben érzem a tablet kemény négyszögét.

– Hiszen minden itt van, nagyon ügyesen bepakoltál!

Két nagy könnycsepp gördül le egyszerre az arcán.

– A tízesemet meg a fogamat. Már mindenütt kerestem, és Vilja azt mondja, hogy nincs időnk tovább keresgélni, különben szétégünk.

– Dehogyis, Zacharias. Semmi sem fog szétégni. Egy kicsit korábban utazunk haza, ez csak nem gond? Gyere, szállj be a kocsiba. Mit szeretnél hallgatni? Az operaház fantomját? Vagy megint vegyük elő A varázsfuvolát?

Arcán a kétségbeesés és a dac merev maszkja.

– A tízesem. És a fog. Meg akartam tartani.

Hallom, hogy nyílnak a kocsi ajtajai, Carola és Vilja készülnek beülni. Felállok, érzem, hogy begörcsöl a combom, megfeszül a hátam – minek vállaltam egy harmadik gyereket?

– Oké, drágám, gondolkodjunk csak, reggel, amikor felébredtél, ott volt az ágy mellett, igaz?

De nincs értelme pedagógust játszani, és gondolatban végigjárni vele a házat, az túl kicsi, a gyerekszoba, a mi szobánk, a fürdőszoba, aztán a kis konyha meg a földszinti szoba, ennyi, két perc alatt végig lehet nézni. És látom Zackon, hogy tudja, csak nem meri kimondani. Túlságosan fél.

Vézna kis teste, ahogy kifutott a stégre, a samponhoz és a felfújható játékhoz, ahogy ott ült a parton, amikor észrevette a ködöt és a füstöt a tó túlpartján, a nyaka megmerevedett, felém fordította a fejét, vigaszt vagy megnyugtatást keresve, és mielőtt még lett volna időm felfogni annak a terjedelmét, amit az öregember mutatott, és kidolgozni egy tervet, egy futó pillanatig nem voltam ott a számára, én is ugyanolyan elveszett voltam, mint ő.

– Meg akartam mutatni a fogamat a delfinnek – szipogja.

– Persze, értem.

– És most a fogam el fog égni a stégen.

– Dehogyis. Ott vár a befőttesüvegben, amíg vissza nem jövünk.

Zack lenéz a földre, bólint. Némán elindul a táskájával a kocsi felé. Carola a hátsó ülésen ül, az ajtót nyitva hagyta az elviselhetetlen hőségben, és kérdő tekintettel néz rám.

– Lent felejtette a fogát a stégnél.

Talán a Carola szemében megvillanó félelem az oka, talán az iménti pillanat, amikor lehozta az IKEA-s szatyrot, és csak úgy megcsókolt, és egy szikra pattant ki közöttünk, mindenesetre azt mondom, öt perc, oké?, és a választ meg sem várva gyors léptekkel visszaindulok az úton, ahol már annyiszor mentem végig szamócáért, áfonyáért, a postaládába dobott újságért, a gyerekeket kézen fogva, köntösben, mentőmellényben, pisiszagú pizsamában és álmokkal, amelyeket el kell mesélni, még mielőtt elillannának és tovatűnnének.

***

Az öregember még mindig itt van. Ül a kopott fapadon, és nézi a tavat. Felettünk az ég majdnem ugyanolyan szürke árnyalatú, mint a kabátja, de a túloldalon sötét, zilált, lassan mozgó takaró gomolyog, egy órája még olyan volt a füst, mint egy homályos tolldísz, most terjedelmes, sűrű, visszataszító.

És a levegő. Olyan piszkos, hogy könnyezik tőle az ember szeme.

– Hé – szólok oda –, ideje indulni.

Nehézkesen megfordul, és rám néz.

– Érdekes, legutóbb arra akartak kényszeríteni, hogy maradjak otthon. Másfél évig be voltam zárva. Nem találkozhattam senkivel, még a szomszédokkal sem. Most a fordítottja történik. Nem maradhatok itt.

Érezni a hangszínén és a szavain, hogy előre megfogalmazta őket, talán nem is én kértem erre először, lehet, hogy telefonon beszélt a gyerekeivel vagy az unokáival, a magafajta idős férfiakra jellemző ez a fölényes, nyelvcsettintős sztoicizmus.

– Nem megyek sehová. Ez az otthonom. 1974 óta minden reggel itt ülök a tó partján. Nincs hová mennem.

– Azt hiszem, mi most…

– Különben is, a kocsimat kivonták a forgalomból – teszi hozzá vigyorogva. – Nem ment át a műszaki vizsgán. Ha elkapnak, azonnal ugrik a jogosítványom.

– Ugyan már – mondom újra. – Valaki majd csak eljön magáért.

– A rendőrség az imént jött ki, odamentek a házhoz, és bekopogtak. De én nem voltam ott. Vigyázok magamra.

Szinte elviselhetetlen látni, mennyire szánalmas, ahogy büszkén biccentve hátat fordít nekem, és bámulja a kietlen tavat, mintha egy részeget néznék, aki aznap este ötödször próbál bejutni a kocsmába, akkora a különbség aközött, amit szerinte én látok (egy óceánjáró gőzös kapitányát, aki elsüllyed a hajójával), és aközött, amit ténylegesen látok (egy öregembert, aki nehezíti a mentési munkálatokat).

Kimegyek a stégre. A kis befőttesüveg a végében, közvetlenül a létra mellett áll, a hőmérő szokás szerint egy nejlonzsinórral az egyik kikötőbakhoz rögzítve ringatózik a vízen, és késztetést érzek, hogy megnézzem. Huszonkilenc fok. A delfin nincs sehol, biztos elfújta a szél.

Felpillantok az erdő széle felé. Az előbb még sötétszürke füst már koromfekete. A fák csúcsai között lángok lobognak. Az ég egy koromból, pernyéből és vörös csíkokból álló tócsa, remeg a hőségben, hallom a szélben az égő fák és bokrok ropogását.

Gyorsan megfordulok, és visszasietek az öreghez. – Jöjjön már – mondom újra. – Összehúzzuk magunkat a kocsiban, nem maradhat itt, ugye, érti, vagy a társadalom talán fölöslegesen pazarolja az időt és az erőforrásokat csak azért, mert maga…?

Meg sem moccan, de én teszek egy lépést a pad felé, és kinyújtom a kezem. Az öreg test megmerevedik, megmozdul a ruha alatt, valami inas és porcos megfeszül. Hogy juthat eszembe, hogy felállítom a padról, odavezetem, elvonszolom a házig és a kocsiig, amelyben már ott ül egy háromgyermekes család az összes csomaggal?

Nagy durranás. Hangos robaj, még soha hasonlót sem hallottam, fülsiketítő mennydörgés, amely visszhangzik a tavon.

– Autógumi – mondja az öregember, és leheletnyi mosoly jelenik meg barázdált, pikkelysömörös arcán. – Ilyen a hangja, amikor a hőségben felrobban. Több kilométerre elhallatszik.

Szorítom a kezemben a befőttesüveget. Futásnak eredek.

***

Becka sír, a nap a zenitre hágott, elült a szél, és bár nagy a hőség, nem annyira, mint tegnap, de majdnem. Becka a gyerekülésben ül, Carola rossz szögben tartja a tápszerrel teli cumisüveget, így nem szokott sikerülni az etetés, Becka kiköpi, nyáladzik, és savanyú kortyocskákban issza a folyadékot.

– Tessék – mondom Zacknak, és próbálok mosolyogni, mire ő tétován és szótlanul elveszi az üveget, összekuporodva ül a ragacsos ülésében, majd gondosan ellenőrzi, hogy megvan-e az érme is és a fog is.

– Az öreg még mindig lent van – mondom Carolának. – Nem hajlandó elmenni.

– Azt nem lehet. Bemondták a rádióban, hogy a területet ki fogják üríteni. És hogy mindenki Östbjörkába vagy Ovanmyrába menjen.

– Ő nem akar.

– Próbáltad meggyőzni?

Ránézek, azzal a pillantással, amiről a párterápián szokott beszélni, amelyik azt mondja, hogy (most, ebben a pillanatban) teljesen haszontalan idiótának tartom, és hogy az együtt töltött éveink jelentik életem legnagyobb ballépését, azzal a hideg, üres gyűlölettel, ami annyi mindent tönkretett, azzal a pillantással, amely az egyetlen, amivel el lehet hallgattatni, elhallgat, félrenéz.

– Igen, Carola – mondom eltúlzott lassúsággal és egyértelműséggel –, természetesen mondtam neki, hogy jöjjön velünk, ő viszont elutasítja, de egészen nyugodtan menj le hozzá, és próbáld meg te is.

– Beckát etetem – feleli feszülten, és lepillant a babára.

Ez az ő állandó aduja. Sóhajtok, és megpróbálok racionálisan gondolkodni. Beülök a vezetőülésbe, és becsatolom a biztonsági övet.

– Oké, menjünk le a tóhoz. Ha még mindig ott van, együtt megpróbáljuk meggyőzni. Talán nehezebben mond nemet, ha ott vannak a gyerekek, valahogy a segítségünkre lehetnek. Ha visszautasítja, majd kitalálunk valamit. Rendben?

Carola bólint, először mereven, aztán elszáll belőle a feszültség, és sikerül rám néznie, és azt suttognia, hogy persze, rendben.

– Ez az, aki a régi szomszéd házban lakik, ahol Ella meg Hugo lakott? – kérdezi Vilja hirtelen. – Az a nagyon öreg bácsi? El fog égni? Nem mentitek meg?

Dehogynem, mondjuk mindketten egyszerre, és Carola folytatja, hogy itt nem lesz tűz, drágám, csak azt akarják, hogy legyünk óvatosak, én meg hozzáteszem, hogy csak azt akarjuk, hogy a tüzet oltóknak ne kelljen őt keresniük, és eközben megnyomom az indítógombot, az autó azonban nem indul.

Nem indul.

Teljesen magától értetődőnek veszem, hogy elindul, mindig elindul, gondolatban már úton vagyok, fogom a hűvös, stabil kormányt, hallgatom a híreket a rádióban (és tekintélyt parancsoló hangon nemet mondok, amikor Vilja próbál csatornát váltani), hűvös levegő áramlik felém, a GPS mutatja a legrövidebb útvonalat Östbjörka vagy Ovanmyra felé, ha egyszer oda kell mennünk, de lehet, hogy egyenesen elmegyünk Rättvikig, onnan pedig Stockholmba. Lehet, hogy megtalálom a rádiónak adott interjú felvételét, és a Bluetoothon keresztül lejátszom a gyerekeknek, hadd hallgassák meg, hogy az apjuk a tűzről beszél. Hagyom, hogy Carola is vezessen egy kicsit, amikor Becka elaludt, kiposztolom a felvételt a telefonon, megosztások, lájkok, megállunk a benzinkútnál Borlängében, valószínűleg sokan csodálkoznak, felismernek a tévévitákból, ő az, ő az, most jött ide az erdőtűz elől a családjával, gondolj csak bele, hogy menekülsz egy csecsemővel, és mégis olyan egykedvűen tölti a BMW-jét, fagyit vesz a gyerekeknek, és a kérdésekre csak a vállát vonogatja, igen, a rohadt életbe, el kellett jönnünk onnan, először tétováztunk egy kicsit, de aztán hallottam, hogy szétdurrant egy autógumi, és többé nem volt kérdés.

De az autó nem indul.

Újra és újra megnyomom a gombot, ellenőrzöm, hogy a sebességváltó parkolóállásban van-e, hogy kiengedtem-e a kéziféket, és az összes ajtó zárva van-e, pedig az nem is számít, de az autó nem indul, semmi sem világít, nem csipog, nem reagál, teljesen halott.

Mély levegőt veszek a fogam között, és épp készülök ráordítani Zackra, Viljára, mindegy, amelyikük felkapcsolta az egyik lámpát, hogy megtaláljon valamit, amit leejtett az ülések közé, aztán elfelejtette lekapcsolni, vagy elfelejtett becsukni egy ajtót, vagy játszott a fényszóróval, vagy használta az USB-töltőt egy kurva mobilhoz vagy tablethez, vagy bármi történt is, a dühöm most nem ismer határokat, és ebben a pillanatban egy kéz ér a karomhoz, Carola kér bocsánatot. Ne haragudj.

– Tegnap, amikor olyan meleg volt. Becka sírt. Ide ültünk be. Csak egy kis időre. A klímával, jólesett neki, hogy mozog a levegő.

Az autóban csend van. Nem mozdítom a kezemet a kormányról.

– Nem gondoltam – folytatja tétován ‒, nem gondoltam, hogy az akkumulátor, ne haragudj. Bocsánat, bocsánat, bocsánat, kérlek, Didrik, ne haragudj.

***

Soha nem akarnék egy másik férfi gyerekéről gondoskodni. Azelőtt sosem gondoltam erre, de ez van. Persze, az más, ha az apa meghalt, esetleg eltűnt, ha úgy érzem, hogy a helyébe léphetek (és nem úgy tűnt el, hogy börtönbe került, vagy tönkretette a kábítószer vagy valami elmebetegség, egy roncs, aki felhív az éjszaka közepén, hogy pénzt kérjen kölcsön, hanem tényleg teljesen eltűnt). De egy olyasvalaki, aki megvan, aki vágyik rájuk, velük akar lenni – hogy elvegyem őket tőle, elraboljam a fél életüket, őt pedig kéthetenkénti, minden második születésnapi, minden második húsvéti és minden második karácsonyi apává tegyem, na, azt nem tudnám elviselni, és hogy teljesen őszinte legyek, nem azért, mert együttérzek egy megkeseredett, öreg exszel, hanem mert nekem nem kell más gyereke, csak a sajátjaim, és soha nem tudnám elviselni, hogy rajtam kívül más apjuk is legyen.

Ő viszont akarta a gyerekeket. Ahogy feküdtünk az ágyban összebújva, néha arról kezdett beszélni, hogy a Facebook-oldalamon nézegette a gyerekek képeit, és arról álmodozott, hogy gondoskodni fog róluk. Arra gondolt, hogy Vilja eleinte majd gyűlölni fogja, az ellenségének tekinti, és Carola pártjára áll. Hogy Zack bizonytalan és félénk lesz. De aztán, szép lassan.

Alighanem akkor kezdett elromlani a dolog, mert egészen addig úgy gondoltam, hogy ketten vagyunk. Művészetről, politikáról, filozófiáról beszélgettünk a turistanegyed eldugott kis éttermeiben, ahová egyetlen ismerősünk sem járt, vágyakozó pillantásokat vetettünk egymásra, kezünk az asztal alatt összefonódott. Maratoni hosszúságú, mégis túl rövid délutánokat töltöttünk szállodai szobákban, ahol órákon át dugtunk, mint két megszállott, majd a legvadabb, legkétségbeesettebb vágyaink kielégítése után szünetet tartottunk, és felhozattuk a szobába az ételt, amit pezsgővel öblítettünk le, lezuhanyoztunk, majd elkezdtünk komolyan, egészen más szinten szexelni, szisztematikusan megvalósítani azokat a játékokat és fantáziákat, amelyek létezéséről nem is tudtunk. Hosszú csetfolyamokban átvettük egymás gondolatainak irányítását, és olyan helyekre értünk, amerre addig soha nem merészkedtünk.

Az én világomban csak ő és én léteztünk. Megnéztem kétszobás, háromszobás lakásokat, kissé szórakozottan gondoltam a gyerekek holmijára, amely kéthetente és legjobb vagy legrosszabb esetben is egy-egy hónapra az ágyak alatti dobozokba kerül, megnéztem egyszobásokat, mert vajon tényleg annyira fontos-e a kéthetenkéntiség, nem leginkább csak kispolgári konvenció? Közös felügyelet, persze, de muszáj ennyire ragaszkodni a naptárhoz?

Amikor a legszerelmesebb voltam, hosszú reggelikről álmodoztam fehér köntösben, ragacsos szexorgiákról egy napsütötte tetőteraszon, tengerparti sétákról, művészeti múzeumokról, színházi premierekről, menő városrészekben töltött estékről, intellektuális bokszmeccsekről és hármas szexről csinos idegenekkel. Ez volt a legtitkosabb fantáziám. Hogy elhagyjam a gyerekeimet, és a vele töltött életnek szenteljem magam.

Elkezdett pénzt gyűjteni a jogosítványra, suttogta, miközben karcsú, meztelen testét az enyémhez szorította. Hogy értünk tudjon jönni, és haza tudjon vinni. Nem sokat tudott arról, hogy mivel jár a szülők élete, de azt tudta, hogy sok minden akörül forog, hogy ki megy kiért, és ki visz haza kit, és szerette volna, ha ő is a részese lehetne ennek.

Carolára nézek, aki a hátsó ülésen ül Becka mellett, némán, rémülten, remegő ajakkal és könnyekkel a szeme sarkában.

A gyerekeidet akarta. Bármit megtehettem volna vele, bármit, kivéve, hogy odaadjam neki a gyerekeidet. Így hát maradtam.

És bevállaltam még egyet.

– Minden rendben lesz, drágám – hallom a hangomat. – Minden rendben lesz, megoldjuk, igaz? Hisz csak egy autóba rejtett pokolgép.

Másodpercekig csak ülök egy helyben, nem csinálok semmit, néhány pillanatig ott maradok a kocsim szagában, a kocsiajtó rekeszében jégkaparók és édességespapírok, a kesztyűtartóban a szervizkönyv és az összes számla, a piros mappában CD-k, amelyeket soha nem teszünk be, tenyeremben és ujjaimon érzem a kormánykereket, az enyhén érdes felületet, hogy jobban essen rajta a fogás, a pohártartó, ahová általában a kávémat teszem, a kialudt műszerfal, amely percről percre mutatja a kilométereket, a sebességet, az akkumulátor töltöttségét, a luxus, hogy tudom – hangosan soha nem mondom ki, de tudom –, hogy egyszer az életben megengedhettem magamnak egy majdnem új elektromos BMW-t.

Aztán kiszállok, a hőség már nyomasztó, szinte teljes szélcsend van. Mély levegőt veszek, és érzem, hogy a levegő égeti a torkomat. A legközelebbi töltőállomás több tíz kilométerre van, kábellel elvileg be lehetne indítani az akkumulátort, de nem tudom, ez hogyan működik, még csak a motorháztető alá sem néztem be soha, csak beadom a kocsit a szervizbe. Annyit viszont tudok, hogy kellene egy másik kocsi, amelyiknek jár a motorja, és mi most egyedül vagyunk itt.

Carola nyugodt hangon elmondja a gyerekeknek, mi történt, ők persze különbözőképpen reagálnak: Vilja hol sír, hol vigasztal, hol kiabál, Zack pedig szuperképességekről beszél, helikopterekről, léggömbökről, amelyek majd kimentenek minket, és megfordul a fejemben, hogy most jól jönne egy tehetséges fiú, akit érdekel a kémia, a fizika, a gépészet, és akinek eszébe jut, hogy rácsatlakoztathatunk egy kábelt a ház villanyhálózatára, és valahogy beindíthatjuk az autót, esetleg tudja, hol áll egy elhagyott, rozsdás, öreg Saab 900-as, és tudja, hogyan kell beindítani kulcs nélkül, aki díjakat nyer, és találkozhat a királynéval, és tud valami okosat és hasznosat is az összes rohadt Harry Potter-blabla helyett, aztán észreveszem, hogy egy repülőgép dübörög az égen, közel a földhöz, egy olyan nagy, sárga.

– Erre! – ordítom, és úgy hadonászok a karommal, hogy úgy érzem, mindjárt kificamodik. – Erre! – De persze ez értelmetlen hülyeség, csak a gyerekeket ijesztem meg vele.

Kiugrottak a kocsiból, körülöttem állnak, néznek fel az égre, tudni akarják, mit láttam.

– Egy repülőgép. Olyan, amelyik vizet hoz, és oltja a tüzet.

Rám néznek, az arcomon keresik a választ, jó-e, hogy itt a repülőgép, hazajutunk-e, milyen közel van a tűz.

Tényleg, mennyire van közel a tűz?

Becka bőg. Megkerülöm a kocsit, kinyitom a hátsó ülés ajtaját, kiveszem őt a gyerekülésből, és magamhoz szorítom izzadt kis testét.

– Gyere – mondom. – Mennünk kell.

– És az öreg? – néz Vilja gyanakodva rám, aztán az anyjára. – Az öregért indultunk, nem?

Carola félrehúz néhány izzadságtól nedves hajtincset a homlokából.

– Hozzátok a cuccotokat, gyerekek – mondja, és kinyitja a csomagtartót.

***

Carolánál van a kék IKEA-s szatyor meg az új, nyalókapiros pelenkázótáska, amit a nyaralásra vettünk. Vilja a nagy gurulós bőröndöt húzza, amelybe a ruháink nagy részét tettük. Zack hozza a pókemberes hátizsákot, és még mindig sír, mert ráparancsoltam, hogy hagyja ott a könyveket, köztük három könyvtári példányt, amelyek miatt már jó néhány emlékeztetőt kaptunk, és most aggódik, hogy soha többé nem vehet majd ki könyveket, sír, nyüszög, és panaszkodik, hogy fáj a lába. A hátamon egy Fjällräven hátizsák az értékeinkkel, egyik kezemben egy táska ennivalóval és vízzel, a másikkal Beckát tolom a babakocsiban. Vannak nálunk légzésvédők, friss, új hipoallergén neoprén maszkok, amelyeket még Thaiföldre vettünk, és „a biztonság kedvéért” elhoztunk ide, Becka nyekereg, próbálja levenni a maszkot az arcáról, folyton meg kell állnom, hogy visszategyem a helyére.

A telefon szerint Östbjörkáig 11,6 kilométer az út, sosem megyünk arra, de a műholdképen először egy földút látszik, majd egy balkanyar, egy egyenes szakasz, amely végül jobbra kanyarodik, át egy kereszteződésen, majd hosszú egyenes, és jönnek a házak. Kocsival tíz perc, legfeljebb negyedóra, mondja Carola, gyerekkorában járt ott, amikor még működött a falubolt. Egyszer elmentem apámmal cigarettáért, nagyon gyorsan odaértünk.

A hőség mintha fedőként borulna az erdőre, igyekszünk az árnyékban gyalogolni, Zack fürdőnadrágban és strandpapucsban, Becka egy szál pelenkában a babakocsiban, én levágott szárú farmert meg egy régi, agyonmosott Lacoste pólót viselek. A távolból halljuk a szirénákat, észleljük, hogy több repülőgép dübörög a ködös égbolton, embereket nem látunk.

Egy farakás, egy hangyaboly, egy kézzel festett figyelmeztető tábla: VAD GYEREKEK ÉS JÁTSZÓ NYUGDÍJASOK, általában erre szoktam elhaladni, amikor kocogni megyek, néhány forró nyáron tele van minden púposszúnyogokkal, körülrajzanak, ha leveszem a felsőmet, ott teremnek a hasamon, a hónom alatt és a hátamon, mindenütt, ahol izzadok, elviselhetetlen, kilométereken át üldöznek.

Most üres a levegő, az erdő csendes. Csak a bőrönd és a babakocsi monoton zötyögése hallatszik.

– Ella erre sétáltatta a kutyájukat – mondja Vilja, és az aszfaltra néz, fekete maszkja fölött fénylik a szeme. – Ajaxnak hívták, egy fekete labrador volt. Néha elkísérhettem.

Homályos képek jelennek meg a fejemben egy bozontos, gondozatlan kutyáról piros pórázon, egy nyárról, amikor állandóan ömlött az eső, Vilja gumicsizmában lépkedett az esőben a piros poncsós szomszéd lány mellett – Istenem, már tíz éve lehetett? Az öreg megtartotta az idős vadászkutyát azokban az években, amikor még az erdőt járta, és vaddisznóra vadászott, nem sokkal azután altathatták el, hogy elkezdtünk nyaranta idejárni, felfoghatatlan, hogy Vilja emlékszik rá.

– Egyszer lejött velünk a tóhoz, és együtt úszhattunk vele, olyan volt, mintha Ajax a barátunk lett volna, beúszott a botokért, és…

– Azért úszni csak nem úsztatok – szakítom félbe, magam sem értem, miért –, nem lehettél több ötévesnél, ki engedte volna, hogy felnőtt nélkül egyedül ússzatok. Talán csak áztattátok a lábatokat, nem?

Nehéz látni a maszktól, de azt hiszem, az emlék mosolygásra készteti, nevet a szeme, mostanában szinte az az egyetlen módja, hogy kapcsolatba kerüljek vele, ha a kisgyerekkoráról beszélek, amikor Beckával játszunk, és közben elmesélem neki, milyen volt kisbabaként, hogy ő is hányt és kakilt, de leginkább aludt, mesélek neki az első szavairól, előveszem a régi ruháit, amelyeket retró göncök gyanánt félretettünk az unokáknak, és amelyeket most elő kellett venni a későn született kicsinek, és az a felfoghatatlan cukiság, hogy valaha ő is hordta ezeket a ruhákat, előkéket és kis pulóvereket, megnyit egy csendes teret a kaotikus tinédzseragyában, és legbelül ott az a sebezhetőség és gyengédség, ami régen őt jellemezte, most viszont Beckát.

– Amint odaérünk, szólok a tűzoltóknak, hogy ott maradt – felelem Viljának.

Bólint.

– Amikor egyszer ott jártunk, az öreg azt mondta, hogy soha életében nem volt jobb kutyája, mint Ajax. Pedig több is volt neki, egész kutyafalka. Már csak Ajax maradt, és ő is megöregedett.

Félrehúzza a nedves tincset a homlokából, a gurulós bőröndöt átveszi a másik kezébe, fel kellene ajánlanom, hogy cseréljünk, de későbbre halasztom, legalább egy félórával: amint elkezdjük cserélgetni a terheket, a testünk megérzi a fáradtságot.

– Azt mondta, ő az utolsó kutyája – teszi hozzá Vilja. – És utána tényleg egyedül marad.

Megteszünk pár száz métert, az erdő itt sűrűbb, árnyékosabb, és a másik irányból fúj a szél, ami kicsit eloszlatja a füstöt, vehetek néhány mély levegőt a maszkomban úgy, hogy szinte egyáltalán nem mar. Becka a kocsijában alszik, ha minden mást elfelejtünk, akkor egy család vagyunk, amely az erdőben kirándul, mindig szoktuk is mondani, hogy gyakrabban kellene.

– Milyen messze van még? – kérdezi Vilja, mintha olvasna a gondolataimban. – Szeretnék már odaérni.

– Még egy kicsit kell menni. Néhány kilométert.

– Néhány kilométert?

– Ezt mondtad akkor is, amikor New Yorkban voltunk. Emlékszel, amikor a Times Square-ről elsétáltunk Meatpackingbe? Ugyanilyen meleg volt, mégsem okozott gondot. Egyszerre mindig csak egy saroknyit gyalogoltunk, és végül megérkeztünk.

Vilja a homlokát ráncolja.

– Ha megengedik, elmegyek velük a… tűzoltókocsijukkal vagy minek hívják a járművüket, és megmutatom nekik, hol lakik az öreg – mondom. – És segítek megkeresni. Rendben?

– És ha nem akarnak elmenni érte?

– Akkor szólok a főnöküknek – válaszolom gyorsan.

– Tényleg?

– Igen, persze. Ha a tűzoltók visszautasítanak, akkor megmondom, hogy beszélni akarok a főnökükkel, különben pedig telefonálok Stockholmba vagy az újságoknak. Nem adom fel.

Vilja ismét bólint, megint a másik kezébe fogja a bőröndöt, előveszi a mobilját, és ránéz a képernyőre. Kis híján megkérem, hogy takarékoskodjon az aksival, de aztán arra gondolok, hogy most fontosabb, hogy úgy érezze, minden rendben, nincs pánik.

Egy órát gyalogolunk. Felváltva toljuk a kocsit, visszük a hátizsákot, az IKEA-s szatyrot. Feljutunk egy kopasz gerincű hegyre, innen jobban belátjuk a tájat, mögöttünk a levegő szürke és ködös, de nem látunk se tüzet, se további repülőgépeket. Megállunk egy nagy farakásnál, és vizet iszunk – mielőtt elindultunk volna a kocsitól, Carola berohant a házba, és a tartályból megtöltött néhány nagy műanyag palackot –, kekszet, mazsolát és sós mogyorót eszünk.

Amikor továbbindulnánk, Zacknak nem akaródzik. Nem szól semmit, nem nyafog, csak ül egy fenyőfa tövében.

– Drágám, mennünk kell.

Megrázza a fejét, arcát a föld felé fordítja. Leguggolok elé, megsimogatom a fürdőnadrágból kilógó vézna, csontos lábait.

– Drágám!

Az egyik lába piszkos, apró lábujjain valami feketésbarna éktelenkedik, odanyújtom a kezem, hogy letöröljem a koszt vagy a gyantát vagy akármi is az, de ő összerezzen, és elkapja a papucsot.

– Szívem! – cseng mögöttem Carola éles hangja. – Szívem, mi történt? Mi baja a lábadnak?

– Bézi – motyogja Zack azon a kisgyereknyelven, amelybe néha visszaesik, és erőt kell vennem magamon, hogy nyugodt és tárgyilagos maradjak, amikor újra megkérdezem, kérlek, drágám, beszélj egy kicsit érthetőbben, nem lehet hallani, ha rajtad van a maszk, hogyhogy bézi?

– Vérzik.

Carola már ott is terem a lábnál, amelyhez nem szabad hozzáérni, Zack nyüszít, ahogy Carola lehúzza a lábáról a flip-flopot, a vonyítás macskaszerű, elnyújtott nyávogássá erősödik, ahogy Carola a lábujjakhoz ér.

– A pánt – mondja merev hangon. – Kidörzsölte az ujjamat.

– De hát… drágám, miért nem szóltál?

Zack megrázza a fejét, egy-egy nagy könnycsepp gördül le a piszkos maszk mindkét szélén. Lehajolok, a nagyujj és a mutatóujj között szivárgó vért látok, koszt, kavicsokat és feltépett bőrt.

– Zack? Drágám?

A tekintete nem találkozik az enyémmel.

– El akartok hagyni?

Biztos valami baj van vele, nem, ne is gondolj ilyesmire, de, biztos valami baja van, ADHD, autizmus, Asperger, ez biztosan valamilyen diagnózis, ez nem normális, basszus, ezt ki kell vizsgálni.

– Soha nem hagynánk el téged – mondja Carola, és megsimogatja a haját.

– Soha – mondom. – Soha, soha, soha.

– Vilja mondta – szepegi. – Hogyha nyafogok a lábam miatt, akkor elmentek nélkülem.

– Egyáltalán nem mondtam ilyet! – nevet fel a nővére azzal az éles, szarkasztikus kacajjal, amellyel újabban az ártatlanságáról szokott győzködni. – Csak annyit mondtam, hogy jó lenne, ha nem szólnál Anyának és Apának, mert nekik Beckára kell figyelniük, és nem cipelhetnek téged is, úgyhogy lehet, hogy vissza kell menned a házba, és meg kell várnod a tűzoltóautókat.

– Azt mondtad, hogy majd a tűzoltóautók jönnek értem!

Vilja újra felnevet, öblösen, ridegen, a maszkon át.

– Kussolj, te nyomi, egyáltalán nem ezt mondtam.

Vilja szégyelli magát, tudom, a szégyen teszi őt közönségessé és gonosszá, a szorongását az öccsén tölti ki, és amikor az leleplezi, Vilja kimondja a lehető legcsúnyább dolgot, ami csak az eszébe jut, bedobja, mint egy villanógránátot, hogy elterelje a figyelmünket, tudom, megbeszéltük a családterápián, mégis működik, elönt a düh, felállok, és ordítok valamit, amiről szinte nem is tudtam, hogy bennem van, Carola megpróbál az utamba állni, ne, Didrik, higgadj le, és ott állunk, és ordítunk egymásra, miközben Becka a maszkja alatt sír, Zack pedig befogja a fülét, és fölöttünk, az üres égen kavarog a füst.

***

Az egyszerű, örömteli szeretet, amit egykor a lányom iránt éreztem, valami mássá és sokkal nehezebbé változott. A fölényesség, az önzés, a dermesztő hálátlanság, amely mintha Vilja minden porcikáját átjárná, koszos, zsíros hártyaként telepszik a boldogságra, amely valaha mindig magával ragadott, valahányszor belenéztem kék, tiszta szemébe.

Próbáljuk a képernyőfüggőséget, a közösségi médiát, a hosszú éjszakákon át tartó, végtelen cseteléseket okolni, mindazt, ami a világjárvány idején csak rosszabb lett. A fogyasztói társadalmat hibáztatjuk, azt, hogy magától értetődővé vált, hogy egy gyerek egy átlagos önkormányzati tisztviselő havi fizetésével egyenértékű technológiát hord a zsebében, hogy akinek a mobiltelefonja, a fejhallgatója, a go pro kamerája, a kabátja, a cipője nem a legújabb modell, az béna vagy núb, hogy ez a neoliberális rendszer hibája, Carola általában felsóhajt, és mond valamit arról, hogy olyan társadalmat építettünk fel, ahol a tinilányok gondolkodás nélkül Prada táskát követelnek maguknak.

Itt tartunk, mondja, ebben a késő kapitalista poszt-posztmodern dekadenciában, egy eltorzult világban, ahol a déli féltekét éhínség, háború és káosz sújtja, miközben északon a globális elit hatalmas vagyonokat halmoz fel, és emiatt a nyugati átlagember olyan életmódot vár el, amelynek mindenki számára elérhetővé tételéhez húsz földgolyóra lenne szükség.

De nincs az a politikai elemzés, nincs az a marxista előadás, amely megszabadíthatna attól a szégyentől, hogy a tizennégy éves lányunk úgy viselkedik, mint egy escortlány, hogy megtanulta meglágyítani hangját, néha könnyedén a vállamra teszi a kezét, amikor a legújabb banda legújabb rajongói termékére fáj a foga, amikor pénzt kér szusira, amikor új modokat és skineket szeretne az éppen aktuális, ostoba videójátékához. Hogy az egyetlen, szó szerint az egyetlen alkalom, amikor a lányom valami szeretetre vagy tiszteletre hasonlító dolgot tanúsít irántam, az, amikor a bankkártyámmal a kezemben épp a következő cuccot készülök kifizetni. Hogy egyedül olyankor hív fel, vagy küld sms-t, amikor azt akarja, hogy őfelé irányuljon a pénz áramlása, a melegen spriccelő pénzzuhany, amilyennek szerintem a gazdaságunkat képzeli.

Eleinte próbáltunk elbeszélgetni vele az empátiáról, arról, mit jelent egy család tagjának lenni, ahol mindannyiunknak segítenie kell egymást, és gondoskodnia kell egymásról. Próbáltunk beszélni vele arról, hogy a pénz nem jön magától, igyekeztünk bátorítani, hogy takarítson ki, hajtsa össze a kimosott ruhát, vigye ki a szemetet, nyírja le a füvet, csináljon bármit, hogy valamivel megszolgálja a pénzt, amit szeretne megkapni tőlünk. Néha ez egy-két hétig használt. Aztán belefáradt, és visszatért a zsörtölődéshez, követelőzéshez, manipuláláshoz.

Aztán a pandémia lassan véget ért, majd megszületett Becka, és hirtelen minden egy kicsit könnyebb lett. Visszatértek a játékok, a vacsoraasztal körül töltött esték, a kártyapartik, a barkochbázások. És Vilja elkezdett otthon időt tölteni a zongoránál, órákra persze már rég nem jár, de leül a neten talált kottákkal, és énekel, egyszerű moll akkordokat, szomorú balladákat játszik. A hangja gyönyörű, kicsit fájdalmasan egyhangú, és teljesen rossz hangnemben énekli a dalokat, mintha egyáltalán nem hallaná a zongorát, órák hosszat énekel melankolikusan és hamisan.

Csak néha, egy-egy versszak vagy refrén erejéig énekel tisztán, követve az akkordokat, mintha csak véletlenül sikerülne, úgy tűnik, észre sem veszi a különbséget, de ha Carolával éppen egy szobában vagyunk, megállunk és összenézünk, szinte meglepődve, hogy hirtelen tökéletes harmónia vesz körül bennünket, egy pillanatra megtapasztaljuk, milyen is lehetne a családunk, milyennek kellene lennie.

Lezárjuk a vitát, majd egy darabig sebtapaszt keresünk, amíg rá nem jövünk, hogy az elsősegélydobozt a kocsiban hagytuk. Becka megint éhes, így hát előveszem a forró vízzel teli termoszt és a tápszeres dobozt, kikeverek egy üvegnyit, és megetetem a maszk alatt, amennyire lehet, eközben Carola előveszi a pelenkázótáskából a törlőkendőket, és sikerül megtisztítania a Zack lábujjai közötti sebet, aztán előkotrunk egy zoknit a csomagból, és ráhúzzuk, így már tud járni, az ép lábán papuccsal, a sérültön csak zoknival, de sántít, sír, fáj neki.

Az anyjára támaszkodik, a babakocsira, rám, egyre lassabban halad, próbál a sarkán járni, de az aszfalt forró, és éget a zoknin keresztül. Végül megkér, hogy vegyem fel a vállamra, úgyhogy felültetem a hátamon lévő hátizsák tetejére, ő továbbra is cipeli a pókemberes hátizsákját, alighanem több éve nem vittem gyereket a vállamon, néhány percig kellemes érzés, majd kezdem érezni a kulcscsontomra és a nyakamra nehezedő súlyt, és némi idő múlva a tűző napon az ő izzadsága is rám csorog, összekeveredik az enyémmel, megfeszül a vállam, érzem izzadt ágyékát a nyakamon, valahányszor nyirkos kezével megnyomja az ádámcsutkámat, vagy meghúzza a hajamat, fáj, és folyton azt kérdezgeti, hogy milyen messze van még, milyen messze van még, milyen messze van még.

Az útjelző tábla először csak egy kék folt, emberi hangok, fényvisszaverő mellényt viselő, szűkszavú férfiak és a Zack lábujjaihoz szükséges elsősegélyláda, egy mosdó és talán egy csésze kávé félszeg ígérete, Istenem, remélem, lesz kávé, kávéval teli, nagy pumpás termoszok meg esetleg sütemény, amit valamelyik cserkészcsapat vagy helyi egyesület szerzett. A folt egyre közeledik, és egy rettenetes pillanatig azt hiszem, hogy a 8-as számot látom, majd rájövök, hogy valójában nem, hogy ÖSTBJÖRKA 3 áll rajta, tehát hamarosan megérkezünk a mitikus Östbjörkába, és amint odaérünk a táblához, megpillantjuk az autót, amely szembejön velünk, egy fehér kombi, nagy sebességgel halad az ellenkező irányba.

Ez az első autó, amit látunk, és mindannyian megállunk, óvatosan leteszem Zackot az útra, és integetek, Carola is integet, a kocsi meg sem próbál lassítani, én pedig kilépek az útra, és egy keserű, fojtogató pillanatra úgy tűnik, mintha észre sem venne, majd nagyot fékez, de nem áll meg teljesen, csak az ablakot engedi le néhány centiméterrel. Velem egykorú férfi, patkóbajuszos, őszes szőke haja lófarokba fogva, felsőteste csupasz, karján méretes tetoválás, mellette egy fiatalabb, sötét, rasztahajú lányt pillantok meg, divatos napszemüvegben. Kihallatszik az autórádió, az egyik állami csatorna feszült és száraz, de valahogy mégis éhes hangja, amely egy nagy horderejű hírről számol be: a hatóságok figyelmeztetnek, nem sikerült megfékezni és a környéken tartózkodó emberek.

– Egész éjszaka vezettem – mondja a fickó vékony hangon, kezét az orra és a szája elé tartva. – Jämtlandból. Bazmeg, mekkora káosz.

Az autó tovább gurul, szedem a lábam a sofőr mellett, és Östbjörka felé mutatok.

– Arrafelé milyen a helyzet?

– Egy nyamvadt embert sem láttam. Gondolom, most csak a tűzoltórepülők repülnek erre. Botrány, basszameg, hogy Svédországnak nincsenek saját tűzoltórepülői. Mi Rättvikbe megyünk, az biztos.

– Nem indult be a kocsink – mondom, és olyan tehetetlenség árad a hangomból, hogy szégyenemben legszívesebben magzatpózba gömbölyödnék. – Kisbabával vagyunk.

A férfi a fejét csóválja.

– Menjetek Rättvikbe, de kurva gyorsan.

Hallom, ahogy a mellette ülő nő azt suttogja neki, Micke, majd az ablakot felhúzzák, az autó gyorsít és elszáguld.

Egy fehér Toyota. Emlékszem, hogy mielőtt kiválasztottam a BMW-t, egy ilyen autót is megnéztem, sokkal, nem is tudom, sokkal felnőttesebbnek tűnt, vagy hogy is mondták? Carola a nevemet kiáltja, odafutok hozzá, a tekintete megdermedt kérdőjel a maszk alatt.

– Rättvikbe mentek, egy…

– De milyen a helyzet Östbjörkában? Ott tudnak segíteni?

– Nem tudom… azt mondta, hogy egy nyamvadt embert sem látott…

Közelebb megyek, látom, hogy már közel áll a síráshoz. A hangja éles, Zack belekapaszkodik, vagy talán ő kapaszkodik Zackba, mellettük Vilja áll a babakocsival.

– De voltak ott tűzoltóautók? Adtak bármilyen információt?

– Nem tudom.

– Hát nem kérdezted meg?

Megint a csalódott, vádló tekintet.

– Nézd, visszafordulnak – mondja Vilja, és odamutat.

A fehér Toyota megfordult, és nagy sebességgel közeledik felénk, satufékkel megáll, a motor jár, a nő kiszáll, észreveszem, hogy terhes, nagy virágos kismamaruhát visel, a lábán gumicsizma.

– Figyeljetek, a babát el tudjuk vinni – mondja, arcára sálat tekert, a homlokára tolta fel a menő szemüveget, most nemesen csillogó szemmel néz ránk. – Nem gond, a babát elvisszük.

Senki nem szól semmit.

Carola megkövülten áll.

– El tudjuk vinni a babát – ismétli meg a nő. – Micke? Ugye, Micke?

A férfi megint lehúzza az ablakot, mérgesen mered rám, csak úgy odaveti az ajánlatot.

– Igen. El tudjuk vinni a babát, ha akarjátok.

– De hát mi… – mutat Carola esetlenül Östbjörka felé. – Hiszen arrafelé…

– Ott tűz van – közli Micke. – Az egész környék lángokban áll. Nem maradhattok itt.

Gondolkodás nélkül odalépek a babakocsihoz, és kiveszem Beckát, puha kis teste, alvó, sima arcocskája a bőrömhöz ér, átadom Carolának, azt suttogom, menjetek, a biztonság kedvéért, velünk minden rendben lesz, és ő már indul is a kocsi felé, amikor Micke megjegyzi, hogy de várj, csak a baba, mire Carola megdermed.

Az ég szürkébb lett. Minden irányból szürkeség jön, tompa, kavargó, szürke köd, amely lassan ránk ereszkedik. A levegő száraz, piszkos, a maszkon keresztül is csíp.

– Az ölembe tudom venni – mondja a nő, sír, most látom, hogy a térdén horzsolt sebek vannak, foltok, vértől maszatos a lábszára, Becka után nyúl ‒, add csak ide, a francba már – emeli fel a hangját a sál mögött ‒, bízhatsz bennem, nem tudok itt hagyni egy kisbabát az út szélén, mondtam is Mickének, bazmeg, ezt nem tehetjük meg, ezt nem lehet, akkor már nem is vagyunk emberek, bazmeg.

Carola magához szorítja Beckát, finoman ringatja, a fejét csóválja, könnyek csorognak az arcán, nagy a meleg, kiált valamit, a nő is kiabál, Carola megint visszakiabál.

– Figyelj, haver – mondom Mickének, és megállok az ablakánál, lenézek rá, rágódohány van az ajka alatt, a hipszterbajusz alá rejtve, csak közelről látni. – Valahogy csak meg lehet oldani, nem férnénk be mindannyian a csomagtartóba?

Nem válaszol, csak bámul rám, előrehajolok, benézek a kocsiba, a hátsó ülésen két szőke fiú ül fürdőnadrágban, tágra nyílt szemmel, ölükben egy-egy tablettel.

– Helló, srácok, de rendes tőletek, hogy felvesztek bennünket – mondom, remélhetőleg nyitottnak és kedvesnek tűnő hangon.

– Nemrég volt egy másik család is – mondja Micke, már valamivel hivatalosabb hangon. – Defektet kaptak. Ugyanazt mondta, mint te az előbb, hogy hihetetlen, hogy nincsenek saját tűzoltórepülőink.

A nő gesztikulál, kiabál valamit a füstről, felmutat a fák közé, Carola megint a fejét rázza.

– Csak náluk nem volt kisbaba – folytatja a férfi. – Nálatok meg van. Ezért fordultunk vissza. Nem azért, hogy itt huzakodjunk.

Keze még jobban szorítja a kormányt. Villanásnyira valami csúnyát pillantok meg piszkos arcán, a szeme már könnyezik a füsttől.

A nő visszamászik az első ülésre, és dühösen bámul maga elé.

– Kérlek – mondom. – A csomagtartóba.

Micke a nőre sandít.

– Rengeteg cuccunk van ott.

– Könyörgök, legyetek olyan kedvesek.

– Kedvesek vagyunk – sziszegi a nő, könnyeit a kézfejével törölgetve, nagylelkűsége dühbe csapott át –, mi rohadtul kedvesek vagyunk.

Micke megvakarja vörösesszőke szőrös hónalját, ide-oda pillantgat, látom, hogy így működik ez a páros, a nő szeszélyes és impulzív, a férfi higgadt és tétova, kiegészítik egymást.

– Anna, egyébként az is egy lehetőség, hogy mi…

– Visszafordultunk, ti meg itt vitatkoztok velünk, elképesztő, basszameg, hogy lehettek ennyire kurvára önzők!

Kiegészítik egymást, és végül a nő szokott dönteni, és most is döntött.

Egy kéz ér a derekamhoz. Megszólal mögöttem egy hang.

Apa.

Vilja áll mögöttem. Fogja Zack kezét, aki sír, köhög a maszkon keresztül, ne gondolkodj, csak tedd meg, felkapom a fiút az ölembe, mint egy nagy, meleg fókát, a homloka vörös, és fénylik az izzadságtól, a kocsi felé fordulok.

– A fiamnak asztmája van! – mondom a hátsó ülésen ülő fiúknak, remélhetőleg megkérdőjelezhetetlen hangon. – Nem bírja már sokáig ilyen levegőben! – Mire összehúzzák magukat, a szüleikre néznek, majd egyikük reflexszerűen kinyitja az ajtót – Assar! – dörren rá a nő –, de az ajtó már nyitva van, kitárom, és bedobom Zackot a hátsó ülésre, behajítom a többi gyerektest közé, behajolok a kocsiba, és érzem odabent a hűvöset, a tiszta levegőt, és lágyan megcsókolom a fiam homlokát, érzem a füst, a kosz és a sampon citrusillatát, és sok sötét év fér bele abba a pillanatba, Zack felkiált, Apa, ahogy becsapom az ajtót, akkor menjetek, mormogom Mickének, aki bólint, szemében testvéri megértés csillog, miközben azt mondja: Rättvik, elforgatja a kerekeket, majd nagy lendülettel tolat, majdnem bele egy bokorba, majd újra elforgatja a kerekeket, és újra azt kiáltja, Rättvik, a hangja megkönnyebbültnek tűnik, mintha egy dalarnai város neve minden gondunkat eloszlatná, az autó pedig nekilódul, és eltűnik.

Carola Beckával a karjában áll, lehunyja a szemét, belefúrja az orrát a baba nyakába, és azt motyogja, rendesnek tűntek, nem, rendesnek tűntek, nem, drágám, persze, rendesnek tűntek, ó, kis drágám, drágám, drágám.

Öt perc sem telt el azóta, hogy először megláttuk az autót. Pókember az aszfalton hever, a tábla mellett. ÖSTBJÖRKA 3.

– Lana Del Rey – motyogja Vilja az üres hőségbe, és megigazítja a pántokat, majd felveszi a kisöccse hátizsákját. – Lana Del Rey.

***

A thaiföldi ház. Azzal kezdődött. Egy ház, benne nagy képernyős tévé, futópaddal és edzőkerékpárral felszerelt edzőszoba, illetve saját, türkizkék vizű medence.

Östbjörka felé gyalogolunk, és gondolatban már elkezdtem magyarázkodni, mert tudom, kénytelen leszek megmagyarázni, hogy egy magamfajta intelligens, ügyes ember hogy járhatott így, bárhogy alakuljon is, kíváncsiak lesztek, hogy a fenébe maradhattam a családommal egy elhagyatott házban a Siljan-tótól északra azon a nyáron, amikor Dalarna, Jämtland és Härjedalen lángokban állt.

Hiszen akkor született Becka, mondom majd a feleségem legjobb barátnőjének a temetésen.

Nagyon boldogok voltunk, a harmadik és egyben az utolsó gyermekünk volt, szerettünk volna valami különlegeset, ezért úgy döntöttünk, hogy a szülési szabadságot külföldön töltjük, és hát Thaiföld nagyon gyerekbarát hely. Egy egyszerű olasz büféasztal toszkán vörösborral, egy templom fehérre meszelt falakkal, Österlen, Gotland, valami ilyesmi, Carola nagyon szerette volna, annyira boldog volt, a barátnője magas, csinos és nagyon szigorú a fekete ruhájában és a vízálló szemfestékével, fél év a tengerparton, ez volt az álma, meg akartam adni neki.

Egy órába telik, mire megtesszük a három kilométert Östbjörkáig, Carola háta kezd megfájdulni a pelenkázótáskától és az IKEA-s szatyortól, és újra és újra meg kell állnunk, hogy ölbe vegyük Beckát, aki nem akar tovább a babakocsiban feküdni, kiabál, próbálja leszedni magáról a maszkot. Kellene készítenünk neki egy üveg tápszert, de akkor egy örökkévalóságig az út szélén rostokolnánk.

A gurulós bőrönd kerekei eltörnek, mire elérjük az első házat, egyszerű kőfal veszi körül, az udvaron játszókunyhó, törött focikapu, trambulin, amelyet már majdnem elnyelt az árnyékában növő gaz. Egy tábla, rajta felirat piros festékkel, amely megfeketedett a napon:

BOLHAPIAC FRISS KRUMPLI.

Vilja káromkodik, én pedig felemelem a bőröndöt, és megnézem, a műanyag elrepedt, nem hosszú túrákra és egyenetlen aszfaltutakra tervezték, olcsó szar, dohogok, és dühömben fogom és bevonszolom az elhagyott telekre, feltépem a játszókunyhó ajtaját – odabent meleg van, mint a szaunában, kezeletlen fa, gallyak és levelek illata, pasztellszínű játék porcelánok, egy csomag óvszer, egy halom nedves, felpúposodott képeskönyv –, és behajítom a bőröndöt.

– Majd később eljövünk érte – mondom. – Amikor nyugodt lesz a helyzet.

Mert Thaiföld már nem éppen olcsó, magyarázom a biztosítótársaságnak. Sok pénz ment el az utazásra, a gyerekek iskoláztatására, az összes oltásra. És házat akartunk, külön szobával mindkét gyereknek, saját medencét, szép konyhát, egy frissen rendbe hozott helyet, közel a tengerparthoz, a kínaiak terjeszkednek arrafelé most, hogy minden újra megnyílt, és vastagon fog a ceruzájuk, az Airbnb lett azoknak a rohadék oligarcháknak a pénznyomdája.

Östbjörka egy buszmegállóból, két kereszteződésből, néhány elhagyatott villából meg egy füves területből áll, rajta kiszáradt májusfa. A fordulóhelyen nagy hirdetőtábla, kétségbeesetten pillantok fel rá, de csak Öntözési tilalom A Nyaralótulajdonosok Egyesületének éves közgyűlése Quad eladó, ár megbeszélés szerint. Kåre 070-85582345 Fakivágás Telepítsen széles sávú üvegszálas internetet: DalaEnergi Elsőrangú nyírfa tűzifának.

Terepjárók keréknyomai, egy elhagyott utánfutó, a sarkában néhány pokróc, két koszos overall és egy ICA-szatyor, benne két műanyag palack víz és egy csomag Marie keksz, a vizet elvesszük, de a kekszet otthagyjuk.

Magától értetődő volt, hogy őszre kiadjuk a házat, mondom a szomszédoknak. Ahogy mindenki, aki külföldön él, manapság nem sokan engedhetnek meg maguknak két lakást. De úgy gondoltuk, hogy akár már nyárra is elkezdhetnénk kiadni, hogy legyen némi tartalékunk.

Egy fenyőfa alatt találunk árnyékot, kicseréljük Becka pelenkáját, tele van ragacsos, barnássárga, szúrós szagú kakival, egy csomó törlőkendő kell, hogy tisztába tegyük. Vilja rutinosan egy csomagba kötöz össze mindent, és bemegy a házak közé, hogy keressen egy kukát, majdnem ráordítok, hogy ne törődjön vele, hagyja csak ott, de meggondolom magam, és csendben maradok.

Az soha nem gond, hogy nyáron elutazzunk valahová, mondom a barátaimnak, először Szent Iván-éjre a nővérem házába Bohuslänbe, AZTÁN le Båstad-ba, ahol Niklasnak és Petrának van egy üresen álló háza, igazából rohadt nagy luxus, AZTÁN elviszem a családot Cannes-ba, mert a munkahelyem kibérelt egy egész házat a filmfesztivál idejére, és bőven van hely, AZTÁN egy oregoni szőlőbirtokon lesz Carola unokatestvérének az esküvője, úgyhogy családostul odautazunk, anyósom foglalt nekünk egy hangulatos panziót a tengerparton, úgyhogy két hétig ott leszünk, nice, és AZTÁN elmegyünk kempingezni Norvégiába, mert mindig is terveztük, de korábban nem volt rá időnk vagy lehetőségünk.

Carola az üvegből eteti Beckát, miközben a másik kezével a füléhez nyomja a telefont, úgy döntöttem, hogy takarékoskodunk az aksival, és egyszerre csak egyet használunk, Carola az utóbbi fél órában sorban állt a telefonért. Besétálok egy telekre, amely nem olyan elhagyatott, mint a játszókunyhós kert, valaki gyomlált, egy fa alatt létra áll, a legfelső lépcsőfokon metszőolló, a ruhaszárító kötélen kopott farmersort lóg, és valamilyen okból odalépek, hogy megtapogassam, száraz-e, amikor meghallom Carola hangját, feszült és éles.

– Halló? Halló? Hall engem?

Kirohanok a kertből a fenyőfához, ő megfeszülve, egyenesen áll, Beckát letette a földre, és a szabad kezével befogja a másik fülét, összepréseli az arcát, mintha mindent ki akarna zárni, ami megzavarhatja ezt a létfontosságú beszélgetést, a szájáról levette a maszkot, hogy jobban hallják.

– Hall engem… igen, halló, a nevem Carola von der Esch, és Östbjörkában vagyok a családommal, van velünk egy kisbaba, és az autónk nem indul, és, szóval, Östbjörkában vagyunk, halló? Azt mondták nekünk, hogy menjünk Östbjörkába, de hát nincs itt senki.

Leülök a száraz, szúrós fűbe, felkapom Beckát, és magamhoz szorítom. A könnye és a nyála fényes csíkokat hagyott a homlokát és a szemhéját borító koszban, megcsókolom puha, gödröcskés arcát, érzem a korom ízét.

A vonal másik végéről kiszűrődő hang egy nőé, barátságosnak tűnik, a szavakat nem tudom kivenni, de a mondat dallama kérdésre utal.

– Igen… nem? – Carola köhög, és megtörli könnyező szemét. – Hát, csak egyetlenegyet láttunk, egy család ült benne, elvitték magukkal a fiunkat, de egyébként… Hogy hol? Ovanmyra mellett? De hát az öt kilométerre van!

A vonal másik végén lévő hang magyaráz valamit, Carola felnevet, maró, gonosz kacajjal, amilyet talán négyszer hallottam tőle az együtt töltött húsz évünk alatt.

– És megkérdezhetem, hogy akkor hogyan priorizálnak? Ha nem… szóval van itt egy négy hónapos csecsemő.

A hang jellege a telefonban megváltozik, gyorsabbá, hivatalosabbá válik, le akarja zárni.

– De kérem, a fenébe már – könyörög Carola, és Beckára néz, és megálljt kell parancsolnom a késztetésnek, hogy jól belecsípjek a gyerek combjába, hogy felvisítson, talán működne is, ha a vonal túlsó végén lévő nő hallaná, hogy a háttérben egy gyerek visít, de Becka nem teszi, csak halkan köhög ott, ahol fekszik, és vörös szemmel néz rám, Carola pedig könyörög és rimánkodik még egy kicsit, de a hang távolodik, és végül elenyészik.

Carola úgy néz a kijelzőre, mintha az megharapta volna.

– Azt mondta, hogy egyedül kell kijutnunk innen – motyogja. – Hogy tegnap kellett volna itt lennünk, amikor evakuálták a lakosságot. Hogy a tűzoltóság csak azokat priorizálja, akik sérültek vagy nem tudnak magukról gondoskodni, akik különleges okból szorulnak segítségre.

Eltorzul az arca, és félrenéz.

– Aztán megkérdezte, miért nem szálltunk be abba a kocsiba, miért nem tudtunk annyira összepréselődni.

Nem mondja ki, talán mert nem hánytam a szemére a légkondis dolgot, vagy talán mert erősebb a hatás, ha kimondatlanul marad:

Meg kellett volna győznöd őket. El kellett volna intézned. Meg kellett volna védened a családodat.

– Ne haragudj – mondom a maszknak és az elfordított tekintetnek.

De mindez nagyrészt nem valósult meg, mondom a nőnek, akivel együtt akarok lenni, Niklas és Petra másnak adta kölcsön a házat, a cannes-i tengerparti villa pedig valami furcsa félreértés volt, és nem jutottunk el az USA-ba sem, mert számolgattunk, és rájöttünk, hogy egyáltalán nem engedhetjük meg magunknak a szállást, a bérautót, a legénybúcsúkat és leánybúcsúkat és próbavacsorákat, az unokatestvért bepalizta valami amerikai esküvőszervező, aki a jelek szerint minket, vendégeket egy nagy pénzautomatának tekintett, képtelenség volt, nem értettük, hogy is gondolhattuk, hogy elmenjünk, már ki voltak fizetve a repülőjegyek a kibocsátáskompenzációval együtt, mindenről le kellett mondanunk. Érted, és a nő megértően bólogat, egy szállodai ágyban fekszünk valahol, és az exeinkről beszélgetünk, meg az összes őrültségről, amibe nekik köszönhetően keveredtünk, ilyen középosztálybeli életet éltünk, a látszatot mindenáron fenn kellett tartanunk. Úgyhogy beültettük a gyerekeket a kocsiba, és inkább elutaztunk Norvégiába, de Beckával nem jól sült el a dolog, a sátor már reggel hatkor olyan forró volt, mint egy kemence, egyébként pedig tudod, mennyibe kerül egy tejeskávé Norvégiában?

Vilja visszasiet, kezét önkéntelenül a rövidnadrágjába dörzsöli, hogy letörölje a kakis pelenka maradványait.

– Láttam egy étkezőasztalt – mondja ijedt hangon. – Egy verandán, megterítve. Tányérokkal, borosüvegekkel, mindennel.

Bólintok.

– Tudom, drágám.

Vilja a homlokát ráncolva körbepillant.

– Az emberek otthagytak csapot-papot, és olyan gyorsan elmentek, ahogy csak tudtak.

– Igen.

– És csak mi maradtunk itt.

– Igen.

Te ajánlottad fel a házat, mondom anyósomnak, megint Carola temetésén, ebben a változatban kint Lidingőben, te kérdezted, hogy miért nem jöttök ki a nyaralóba a nyár hátralévő részére, én meg beköltözhetek a városba, a te ötleted volt, és úgy gondoltuk, ez is jó megoldás lehet, kávét inni az aranyszegélyű készletből, közben a hifin Janis Joplin és Amy Winehouse szól, pedig száraz és meleg idő volt, és a vizet este tíz és reggel hat között elzárták.

Minden évben figyelmeztetnek a tűzveszélyre, mondom a mentésvezetőnek, amikor két órával később Rättvikben fogad minket, és az egész véget ér, minden évben figyelmeztetnek, ezért már nem is vettük olyan komolyan, azt hittük, hogy urai a helyzetnek, és persze éreztük északról a füstöt, de az ember hozzászokik, annyiszor kiáltottak már farkast.

És nagyon jól éreztük magunkat együtt, mondom Zacknak hosszú évek múlva, már felnőttkorában, mi ketten mindennap eljártunk fürödni, órákig lubickoltunk, azon a nyáron nagyon jól megtanultál úszni, fejest ugrani a stégről, esténként könyveket olvastunk, és játszottunk, a füst nem is volt annyira vészes, volt olyan nap, amikor egyáltalán nem is éreztük.

Mert az ember hozzászokik, felelem az újságírók kérdéseire, ez az igazán rettenetes az éghajlatváltozásban, hogy megtanulunk együtt élni az erdőtüzekkel, a hőséggel, azzal, hogy Párizsban, Berlinben, Madridban hajléktalanok főnek meg, milliók halnak meg Indiában, mert kimarad a monszun, a görög társadalom gyakorlatilag összeomlott, az USA nyugati részén az egész mezőgazdaságot tönkreteszi az aszály, az európai esőzések egész közösségeket mosnak el, de mi odabent bekapcsoljuk a légkondicionálót, kint meg begyújtjuk a grillt, az emberiség fennmaradása eddig az egyedülálló alkalmazkodási képességünkön múlt, most pedig ez vezet bennünket a végzetünk felé, mi pedig csendesen és engedelmesen úszunk az árral, és ha a marhákat kényszervágásra kell küldeni, olcsóbb lesz a biobélszín.

Ovanmyrában állítólag még vannak mentők a templom körül, olvassa Vilja online, mire otthagyjuk az IKEA-s szatyrot az utánfutón, és némi veszekedés után magunkkal visszük a Marie kekszet, és elindulunk arrafelé, nemsokára négy óra, a hőség és a füst elviselhetetlen, és Becka úgy izeg-mozog a babakocsiban, mintha görcs tört volna rá, rekedt a hangja a sok bőgéstől, felveszem a hordozót, és beleteszem, így is üvölt, de keresztüllépkedünk az üvöltésén.

Mert szégyelltük magunkat, mondom a terapeutának, szégyelltük, hogy annyi pénzt tettünk bele abba a nyomorult thaiföldi házba, hogy egy egész nyárra hajléktalanná tettük magunkat és a gyerekeket, a két jól kereső diplomás a megtakarításait olyan banális dolgokra költötte, mint egy repülőjegy meg egy thaiföldi luxusvilla, fél éven át éjszakánként 300 eurót fizettünk csak azért, hogy a tengerparton ülve sült rizst ehessünk, még utoljára ebben az életben. A terapeuta kérdő tekintettel néz fel a jegyzetfüzetéből, én pedig bólintok, és azt mondom, de persze volt alternatíva, nyilván meg kellett volna kérnünk a barátainkat, hogy hadd sátorozzunk a házuk kertjében, beköltözhettünk volna Carola anyukájának vendégszobájába, de ehelyett maradtunk azután is, hogy a hatóságok figyelmeztettek bennünket, azután is, hogy mindenki más hazament, annyira szégyelltük magunkat az egész miatt, az USA-ba vett és fel sem használt repülőjegyek miatt, az elektromos BMW-nk miatt, amire még csak az előleget fizettük ki, a tej, a sajt meg a hús miatt.

Egy órája gyalogolunk, a hordozó szíja vágja a vállamat, amikor messziről hangokat hallunk, először a szirénákét, aztán motorok zaját, több járműét, abból az irányból közelednek, amerre tartunk, három, négy, öt tűzoltóautó és egy piros kocsi a mentőszolgálat logójával és villogó kék fénnyel a tetején, feltűnnek az erdőből, és párhuzamosan haladnak az utunkkal, kiáltozunk, ugrálunk, integetünk, Carola futásnak ered feléjük Becka piros flaneltakaróját lengetve, amikor befordulnak egy erdei útra.

Ez olyasmi, amiről az ember azt hiszi, hogy csak másokkal történik meg, mondom Mickének fél óra múlva, amikor Rättvikben találkozunk, és megölelem Zackot, akinek időközben tapaszt tettek a lábára, és aki persze összebarátkozott a fiúkkal a hátsó ülésen, az ő tabletjükkel játszik éppen, és csodálkozik, hogy mi, felnőttek mit izgulunk, azt gondoltuk, hogy urai a helyzetnek, elvégre Svédországban vagyunk, tényleg botrány, hogy nincsenek saját tűzoltórepülőink.

A járművekből nem vesznek észre minket, vagy talán látnak, csak nem törődnek velünk, olyan hirtelen tűnnek el az erdőben, ahogy megjelentek, és rádöbbenek, hogy nem azért vannak úton, hogy eloltsanak valamit, hanem a tűz elől menekülnek, mert ahogy Ovanmyra felé pillantok, látom a lángokat a fák koronái között, tűz van ott, ahová tartunk, tűz van ott, ahonnan jöttünk, megállunk, nem mozdulunk.

Nem mondom Carolának, hogy miattad történt, ahogy ott guggol az úton egy világoskékre festett, mutatós, régi biciklis utánfutó, egy szintén mutatós, régimódi tejesüveg, üvegből és fából készült díszek és egy lapos kő mellett, amelyen kerek, élénkpiros betűkkel az áll: JANZON CSALÁD, mellette fehér tábla hirdeti: széles sávú üvegszálas internet a DalaEnergitől, Beckát kicsatoltuk a hordozóból, Carola ott ül vele az ölében, sokáig csak sír, rettenetesen zokog, és körülöttünk az erdőben mindenfelé kavarog a füst, Vilja a telefonját nyomogatja információkat keresve, engem egy telefonos segélyhívó központ várakoztat, a mobilom képernyője az arcomhoz tapad, már jó ideje ezt csináljuk, Carola telefonja megadta magát, az enyém pedig az utolsó vékony, piros csíkig lemerült, a hőség és a közvetlen napfény felemészti az akkumulátorokat, volt pár powerbankünk, de a gurulós bőröndben vannak, abban, amelyik tönkrement, amit otthagytam.

Miattad vertem magunkat olyan rohadt nagy adósságba, hogy az elképesztő. Miattad lett harmadik gyerekem. És most megint engem akar a másik nő, újrakezdődött, olyanok vagyunk, mint két ügynök a háborúban, tegnap küldött egy képet kettőnkről, amit tavalyelőtt nyáron készítettem, meztelenül fekszünk a napon a vitorlás foteljeinek párnáin, az ő telefonjával készítettem magunkról szelfit felülről, és nem az a lényeg, hogy ő meztelen azon a képen, persze annyira gyönyörű, hogy elájulok, de nem is ez a lényeg, hanem az, hogy én hogy néztem ki, amikor boldog voltam.

A kép alá azt írta: Ne szégyelld emberi mivoltod, légy büszke rá.2

– Didrik, kérlek, vigyél el minket innen – mondja Carola sírós hangon. – Vigyél el innen a gyerekekkel együtt, most azonnal.

Nem mondom: Addig akartam vidéken maradni, ameddig csak lehet, mert úgy döntöttem, hogy amint hazaérünk Stockholmba, elhagylak. Ez volt az utolsó közös nyarunk. Miattad maradtam.

Becka megint bőg, leülök melléjük a földre, a pelenkázótáskában kotorászom cumisüveget, termoszt, tápszert keresve, van valami zavaró a DalaEnergi táblájában. Széles sávú. Emlékszem, amikor öt évvel ezelőtt beszereltettük, Carola anyjának egy vagyont kellett fizetnie, ritkán szalasztja el a lehetőséget, hogy emlékeztessen rá minket, felásták az egész kertet, de azóta villámgyors és stabil wifi van a nyaralóban, folyamatosan kaptuk a híreket a tűzről, a tüzekről, óráról órára jöttek az értesítések és push-üzenetek a telefonokra és a tabletekre, mégis sikerült ilyen helyzetbe hoznom magunkat, hihetetlen, teljesen elképesztően őrjítő, hogy ide jutottunk, két okos, modern ember, akinek van tudása, pénze, telefonja, számítógépe és üvegszálas széles sávú internetje.

Széles sávú. Van benne valami, ami bizserget, idegesít, amire gondolnom kellett volna.

Széles sávú. Széles sávú internetet lehet beköttetni. Tűzifát lehet vásárolni. Lehet fizetni valakinek, hogy kivágja a fáinkat. Széles sávú. Ez az.

A DalaEnergivel be lehet köttetni az üvegszálas széles sávú internetet.

Gyorsan felállok, és szólok Carolának:

– Ne félj, drágám, megoldom. Várjatok itt.

Megcsókolom Becka izzadt homlokát, és visszaszaladok Östbjörka felé.

***

A füst sűrűbb, mint az előbb, nem csak durva, mocskos szag, már látni is, ahogy kavarog, gomolyog, tekereg a környező fák körül. Igyekszem nem rohanni, nyugodtan, módszeresen kocogok, olyan tempóban, amit néhány kilométeren keresztül tartani tudok anélkül, hogy túl magasra szökne a pulzusom.

A hirdetőtábla még mindig ott van, és jól emlékeztem, a DalaEnergi és a Nyaralótulajdonosok Egyesületének éves közgyűlése között ott lóg egy tűzőgéppel felerősített irattartó fólia, benne egy nyomtatott papír, Quad eladó, ár megbeszélés szerint. Kåre 070-85582345, és a szöveg alatt egy narancssárga, fényes rovar virít, nagy, durva mintázatú gumiabroncsokkal és ferde, baljós szemmel.

Próbálok nyugodtan lélegezni, nem törődve a füsttel. Felejtsd el, hogy futottál, felejtsd el, hogy idegenekre bíztad Zackot, és hogy még a számukat sem írtad fel, felejtsd el, hogy Becka ott fekszik maszkban, és bőg. Ez most okos dolog, végre valami igazán okosat teszel, most pedig folytasd.

Beállok az árnyékba, előveszem a telefonomat, letörlöm a kijelzőt a combomon, gépiesen megnézem a lájkjaimat, majd tárcsázom az első számjegyeket, 0708558-ig, de megállok, és kinyomom. Nem. Megnyitom a térképet, ráközelítek Östbjörkára, és beírom: KÅRE.

Csak annyi jelenik meg, hogy Levander, Kåre Ingmar, a ház ötszáz méterre van, de amikor megpróbálom kinagyítani a képet, hogy tisztábban lássam az utat, a kijelző lefagy és kialszik, de addigra már futásnak eredtem, kék tábla fogad a következő felirattal: KÖZÚT VÉGE, és egy földút vezet be az erdőbe.

Amint meglátom a megperzselt lombú fák közül kikandikáló házat, tudom, hogy jó helyen járok, ez nem egy olcsó kis viskó a nyári vendégeknek, hanem jókora ház, kétszintes, ragyogó fehér, kék szegélyekkel díszített faépület, a tetőn napelemek, és ahogy közelebb megyek, frissen készült teraszt látok, süppedős, terebélyes kanapékkal az ovális medence mellett, amelynek új a teteje, olyan, amelyik gombnyomásra felgördül, a fal mellett, a sarokban nagy szabadtéri konyha, űrhajó méretű gázgrillel, olyan ház ez, amilyenre mindig is vágytam, amit apám enyhe megvetéssel fennhéjázó palotának nevezett volna. Befordulok a ház mögé, és nagy, parkosított kertbe lépek: frissen ültetett almafák, üvegház, az árnyékban két függőágy állványokon, egy szépen megnyesett szilvafa alatt. A robotfűnyíró, akár egy alvajáró, gurul végig a száraz, kiégett gyepen.

Megyek tovább, a ház másik oldalán parkoló, egy motorcsónak utánfutója, egy ponyva, jármű sehol. A házzal azonos stílusban épült fészer, fehér, kék szegélyekkel, odaszaladok az ajtajához, amely olyan széles, mint egy garázsajtó, és nagy, ezüstszínű lakattal van ellátva, a kezembe veszem, egy pillanatig méregetem a naptól forró fémtömböt.

A függőágyak, döntök gyorsan, és odarohanok, leakasztom a széles, hívogató vásznat, és szemügyre veszem az állványt, ilyen luxusfüggőágyat láttam egyszer egy exkluzív medencés szállodában, figyeltem, ahogy a személyzet felállítja, könnyen összeszerelhető fémcsövekből áll, gyorsan szét lehet szedni, a méteres, üreges cső meleg és sima a tenyeremben, átsietek a medence melletti teraszra, a szép panorámaablakokhoz.

Egy pillanatnyi tétovázás, átvillan az agyamon a biztosítótársaság, a pénz és a nyugdíjra szánt befektetés, amit majd el kell adni, aztán a babakocsiban fekvő, köhögő Becka képe, csupasz kis teste, a pelenkából kilógó dundi lábacskái, a maszk fölött tágra nyílt, kisírt szeme, meglendítem a vascsövet, mint egy nehéz, tompa golfütőt, egyenesen az ablaknak.

Az üveg csattanása és csörömpölése után azonnal megszólal a riasztó, fülsiketítő lárma, nyilván kilométerekről is hallani, és hiábavaló, semmitmondó kép jelenik meg előttem egy biztonsági cégről, egy autóról, stabilitást sugalló cégnévvel, egy zömök, kevéssé iskolázott fickóról olcsó egyenruhában, miközben a cső szélével gyorsan félresöprök néhány üvegszilánkot, majd odarohanok a medence melletti kanapéhoz, lekapok róla néhány nagy, elegáns New England Classic-stílusú, kék-fehér-piros párnát, és a csupasz ablakkeretbe helyezem őket, aztán óvatosan bemászom.

Az otthon belülről is hasonlóan fényűző, modern dizájnerbútorok és régebbi, talán örökölt vagy árverésen összeszedett tárgyak keveréke, egy állóóra, egy hatalmas, régi, kézzel festett szekrény, egy faliszőnyeg, egy méretes kandalló, a nappaliban öt méter széles és talán két méter magas panorámafotó Manhattan sziluettjéről, színpompás alkonyatban vagy hajnalban készült, a színek a ’60-as vagy ’70-es éveket idézik, a drága kerete ellenére nem illik egy ilyen otthonba, és futólag arra gondolok, hogy eredetileg valahol máshol lehetett, majd érzelmi okokból került át ide, a Chrysler felhőkarcoló, az Empire State Building, a World Trade Center – világítótornyok egy másik világból.

Leveszem a maszkot, és hideg, tiszta levegőt szívok a tüdőmbe. Fáradtnak érzem magam, mintha hazaértem volna, megborzongok a kellemes hűvösben, és észreveszem, hogy a klíma be van kapcsolva, a riasztó még mindig vijjog, de nem veszek róla tudomást, és reflexszerűen a konyhába sietek, amely mindenütt fényes és rozsdamentes, kinyitom a hűtőt, és műanyag csomagokat látok, melegen füstölt lazacot és marinált báránybordát, több üveg rozé habzóbort, zöldpenészes sajtokat, konzervheringet, húsgombócokat, egy nagy tál salátát, alighanem vendégeket vártak, isten hozott, súgja a hűtő, ülj le egy pillanatra, csak egy percre, alig pár szem kekszet ettél egész nap, keress egy zsinórt, töltsd fel a telefonodat, aztán szusszanj egy félórát.

Leemelek egy sörösdobozt a polcról, a hűvös fémet az arcomhoz szorítom, a másik kezemmel egy palack szénsavas vizet veszek ki, fogaimmal lecsavarom a műanyag kupakot, és a fejemre öntöm a sistergő, buborékos vizet, hagyom, hogy folyjon, lecsorogjon a konyha padlójára, megborzongok a hidegtől. Gyorsan keresek egy nejlonszatyrot a mosogató alatt, és megtöltöm mindennel, amit könnyen el lehet fogyasztani, poharas gyümölcsjoghurttal, egy csomag szeletelt szalámival, szőlővel, uborkával, aztán benyitok a kamrába, és kekszet, mazsolát, diót veszek elő, körülnézek a konyhában, és megakad a szemem még néhány palack szénsavas vízen. Mindent a bejárati ajtó elé hordok, ahol egy gyönyörű, faragott kulcsosszekrényt találok, kinyitom, benne két kulcscsomó és egy maréknyi, különféle típusú és méretű, különálló kulcs, bármelyik lehet, mindet bedobom a műanyag zacskóba, majd kinyitom az ajtót, amelyre belülről három képeslapot ragasztottak, az elsőn egy szív és Itt vagyunk egymásnak – ez a legjobb, a másodikon egy fehér felhő a tiszta, kék égen, és hogy CARPE DIEM, a harmadikon egy mosolygó, nyitott, ártatlan gyerekarc közelről és a Ma van életed hátralévő részének első napja felirat, újra felveszem a maszkot, kilépek a hőségbe és a füstbe.

A harmadik kulcs nyitja a lakatot, odabent, akárcsak a képen, ott a narancssárga rovar, meglepően kicsi, mint egy négy traktorkerékre szerelt nagy motorbicikli. Az ülés mögötti rakodófelületre teszem a nejlonszatyrot, körülnézek a fészerben: láncfűrész, magasnyomású mosó, lombfúvó, egy régi gömbgrill, egy vadonatúj versenybicikli, minden tiszta és rendes, polcok és rekeszek, gyorsan megtalálom, amit keresek: egy fejszét, egy pár munkakesztyűt és egy kannát, amelyben valami benzinszagú folyadék van.

Rendben. Az egyik kulcstartón egy nagy, műanyag kulcs lóg, rajta logó és az ATV200CC szám, ráülök a quadra, és megnézem a műszerfalat, a kulcs illik az indítóba. Mély levegőt veszek, és elfordítom a kulcsot. A halk, tompa moraj hallatán felsikoltok a gyönyörtől.

Egyszer egy vállalati kihelyezett rendezvényen ültem egy percre terepjárművön, amúgy soha, főleg nem quadon, pedig vidéken mindenhol látni őket, egyszer lent a strandon láttam három fürdőruhás kislányt, akik egy ennél alig kisebb járművön gurultak oda, Viljával egyidősek, legfeljebb tizenöt-tizenhat évesek lehettek, nevettek és sikongattak, mintha egy matracon játszadoznának. Finoman és óvatosan elfordítom a jobb kart, és rögtön érzem az erőt, ahogy rezeg és vibrál a fenekem alatt, az ágyékomnál, a lábam alatt, a motor rázkódik, én pedig újra felsikítok, és játékosan, mintha soha semmi mást nem csináltam volna, kigurulok a fészerből, ki a parkolóból az erdei útra, el a vijjogó háztól, jaj, ha ő látna most.

***

Tartalom

1. Életed hátralévő részének első napja

Augusztus 25., hétfő

Augusztus 26., kedd

2. A válság kínai írásjele

Augusztus 26., kedd

Augusztus 27., szerda

Augusztus 28., csütörtök

Augusztus 29., péntek

3. A földet nem örököljük

Augusztus 29., péntek

Augusztus 30., szombat

Augusztus 31., vasárnap

4. Akikkel találkozunk

Augusztus 26., kedd

Augusztus 29., péntek

Augusztus 30., szombat

Augusztus 31., vasárnap

Szeptember 1., hétfő

A fordítás a

támogatásával készült.

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Györe Borbála

A szöveget gondozta Pávay Andrea és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 355 840 9

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License