Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

2.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

NEGYEDIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

VI.

VIII.

IX.

X.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dimitrij Szergejevics
Merezskovszkij

A MESSIÁS

fordította:
Havas József

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-039-5 EPUB
ISBN 978-963-678-040-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Мессия

első kiadás: 1928.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító IV. Amenhotep (Ehnaton) fáraó
(uralkodott i.e. 1353 – 1336)
szobra részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

AKHENATON,[1]
A NAP ÖRÖME

[1] A fáraó nevének régies helyesírása. Jelenleg az Ehnaton a helyes, míg angol nyelvterületen az Akhenaten az elterjedt. (a Digi-Book Kiadó megj.)

ELSŐ RÉSZ

LÁZADÁS

I.

Tutankhamon-Tutankhaton, Akhenaton egyiptomi fáraó követe, csudálatos ajándékot hozott urának Kréta szigetéről: Dio táncosnét, a Tengerek Birodalmának drágagyöngyét.

A követ avval kérkedett, hogy a leányt ő mentette meg a halál torkából, pedig nem is ő volt a megmentője. Dio a knósszoszi arénában megölte az istent, a szent bikát, mert a barátnéját Eoiát fel akarták áldozni a szent állatnak. Máglyahalálra ítélték érte. Hanem a babilóniai Tammuzadad, aki szerelmes volt Dióba, feláldozta magát érette és ő váltotta meg a haláltól, Tutankhamon pedig elrejtette a hajóján és elvitte Egyiptomba.

Mielőtt Akhenatonban, a Nap városában, az új fővárosban bemutatta volna Diót a fáraónak, Nut-Amon, vagyis Théba közelében helyezte el egy távoli rokonának, Chnum-chotepnak mezei villájában, aki valaha Amon temploma éléstárainak a főfelügyelője volt.

Chnum-chotep birtokát hosszúkás négyszögben magas téglafal vette körül, mint valami bástya: a falakon belül szérűk, magtárak, szénapadlások, borsajtók, jószágoknak való tágas udvarok és mindenféle gazdasági épületek voltak, meg szőlők, szabályos négyszögekre osztott kertek: virágos, gyümölcsös és konyhakert, egy folton csupa tűlevelű, másutt lomblevelű fák, megint másutt csupa pálmák. A kertben három tó is volt, egy nagyobb és két kisebb. A nagy tó két végén, egymással szemben két hatalmas, háromemeletes épület emelkedett: az egyik a téli palota, csupa téglából, a másik a nyári, alul téglafallal, felül favázas lakosztályokkal.

Ebben a falusi csendben töltött Dio két álló hónapot és azalatt kipihente, ami megpróbáltatásokon Kréta szigetén csak átesett és egyiptomi táncokat tanulgatott.

Egyszer, egy késő délután, a tél közepe felé a nyári palota lapos tetején heverészett, szőnyegeken és párnákon. Körös-körül cédrusból esztergályozott, gazdagon cifrázott, aranyos oszlopok. Fölnézett a napra. Az ég olyan sötétkék volt, hogy már szinte feketébe játszott és olyan feneketlenül, mélyen derült, mintha sohasem járt volna rajta felhő és nem is járhatna tán soha. A délvidéki tél napvilága fölér észak nyarával: világos, de nem vakító; meleg, de nem perzselő. Gyermekmosoly, könnyeken át. Félig lehunyt szemhéjai alól egyenesen szembenézett a nappal; fénye úgy tört gyémántos szivárványszínekre. mint a könnyek a pillákon.

- Nap Ra, Ra Nap - jobb szót ember ki nem találhat a napra, mint Ra. Ra karddal széthasítja a sötétséget! - gondolta Dio.

Kékes téli fecskék hasították a szinte sugárzó homályt, röptük úgy meg-megvillant, mint a kard Ujjongva énekelték, sikkantották, csirikelték a nap felé: Rá!

Boldog, derült itt minden az ég alatt. Boldogság es derültség úszik a levegőben, amelynél tisztább, szárazabb levegő nincs tán sehol széles e világon hosszú életet ad az élőknek, enyészhetetlenséget a holtaknak; olyan istenien könnyű, hogy aki először szívja be, úgy érzi, hirtelen nehéz kő hengereden le melléről, amely eddig egész élete során fojtogatta. Úgy rémlik, csak most tudja, micsoda boldogság élni, lélekzeni.

Távolabb csudálatos fa emelkedik az égre: csupa tüske, szúrós tövis; ahol elágazik, sötét ólmos színek csillognak rajta, zsírosán, mintha méreg lepte volna végig, óriás virágai pirosak, mint a vér, szirmuk úgy nyílik szét, mint félelmes szörnyeteg torka. De még ez a csudafa is áldott jó: virágja illatából mennyei édesség árad - Ra boldog derűje.

Még távolabb a téli, keskeny Nílus ezüstös sávja, mögötte Amenti, az Örök Nyugat hegyei ködlenek rózsaszínű, napsütötte párákon át. Sárgák, mint az oroszlán szőre. Lejtőin sírok, hosszú, egyenes sorban. De itt még a halál is áldott: a megholtak lelkei, mint a méhek, a halál mézét gyűjtögetik - az örök életet.

- Nálunk meg talán szél fütyül most az Ida-hegyen, recsegnek a fényük, sűrű pelyhekben hull a hó, - mélázott Dio tovább és erre egyszerre még kékebb lett a kék mennybolt, még ragyogóbb a ragyogó napsütés. A boldogságtól szinte sírni támadt kedve, megcsókolni ezt az eget, napot, földet, mint hosszú válás után drága kedveseink arcát.

Elmosolyodott ezen az ismerős érzésen: nem hiába legyintette meg szárnyával a halál, mikor feláldozásra készen a máglyán feküdt. Mintha akkor meg is halt volna és most új élet kezdődne a halál után: más ég, más nap, más föld. - Idegenek volnának a szemében? ó, nem, a hazainál is ismerős-kedvesebbek!

Beteg vagyok, megöl a bánat.
Tudós doktorok gyógyítgatnak.
Agyamhoz lép a kedvesem,
Csak nevet az én húgom a doktorokon:
Ő tudja csak, mi az én bajom!

Egy harmincéves férfi énekelt halkan, fojtott hangon. Arca nőiesen finomvonalú, nagy két szeme olyan szomorú, mint a beteg gyereknek. Feje simára volt borotválva, mint a papoknak szokás. Fehér lenruhát viselt, vállán párducbőrt. Pentaur volt, Amon isten volt papja, a templomi énekeslányok és táncosnők vezetője, ő tanította Diót is az egyiptomi táncokra.

Térden állva csak alig-alig érintette az ujja hegyével a nagy hárfa kifeszített húrjait. A hárfa alatt a hang erősítésére üres faszekrény állt, melyet a négyszarvú, kosfejű istennek a képe és két tarkaszárnyú napkorong díszített.

A húrok halk zenéje kísérte a halk éneket. Mikor az egyiknek vége szakadt, mást kezdett:

Ahányszor csak kinyílik az ajtó
Az én húgom házában,
Megharagszik az én húgom.
Csak én volnék a kapusa.
Hadd én teám haragudna.
Ha meghallom hangját, szavát,
Gyermekmódra megriadok.

- Nincs tovább? - kérdezte Dio mosolyogva.

- Nincs, - felelte Pentaur, egy leheletnyire elpirulva, mintha elröstellte volna, hogy igazán olyan kurta nótácskát fújt. Sűrűn, könnyűszerrel el-elpirult, mint a kisfiúk, ami harmincéves emberben különös, szinte mulatságos volt, de Diónak tetszett.

- Gyermekmódra megriadok, - ismételte a leány, de most már mosoly nélkül. - Csakugyan, szinte semmit, semmit se mond... mégis megmond mindent. Nálatok, itt Egyiptomban néma a szerelem, mint felhőtlen az ég...

- Nem. Vannak nekünk hosszú énekeink is, de én nem szeretem őket. Inkább a rövideket.

Keményen belecsapott a húrokba és énekelni kezdett:

Kívánatosabb vagy nekem.
Mint kenyér az éhezőnek,
Egészség a nagybetegnek,
Gyereksírás vajúdónak!

A húrok szenvedélyesen, szinte vadul sírtak, amint fájdalmukban, éhségtől vagy szomjúságtól sírnak az emberek. Majd hirtelen gyöngéden, behizelgőn, ravaszkodva énekelte:

Az igaz szót szeretem,
A hízelgést gyűlölöm,
Se ételem, se italom,
Csak tégedet láthassalak.

- Szerelem, étel, ital, - csudálkozott Dio eltűnődve. - Egymás mellett milyen durván- nyersen szól és mégis milyen gyöngéd is! De hisz ez a legfinomabb hízelgés!

- Miért volna hízelgés?

- Miért?... Ó, drága jó testvérem, azért keserű az élet, mert víz nélkül, kenyér nélkül meghal az ember, de szerelem nélkül megél...

- Nem, anélkül is meghal, - felelte a férfi halkan és még valamit akart mondani, de ahelyett csak szótlanul ránézett a leányra és szomorú nagy szeme még jobban elszomorodott. Újra elpirult és hirtelen egyébre fordította a szót:

- Majd küldök neked valakit, aki redőbe szedi a ruhád. Látod, ezek a tollak nem szépen fekszenek egymáson.

Kinyújtotta a kezét, hogy Dio ruhája ujján majd megigazítja a sűrűn rakott, vékony redőket: azok voltak a „tollak". Hanem Dio megfogta a kezét. Pentaur el akarta venni tőle, de a leány erősen, keményen, de azért mégis gyöngéden megszorította, nem engedte ki a kezéből és mosolyogva a férfi szeme közé nézett. Pentaur elfordult és most már nem elpirult, hanem sötét bronzszínű bőre alig-alig észrevehetően elfakult: „gyermekmódra megriadok".

Így volt ez minden találkozásukon. Dio örökkön új varázsa mindig megdöbbentette, mint valami csuda. Ó, az a karcsú, sudár test, szűk-szűk csípő, azok a szögletes mozdulatok, azok a rövid, kékbe feketéllő, akaratos fürtök! Arcán a fiúsán napsütötte, de szűziesen gyöngéd pirosság olyan volt, mint az egyre sűrűsödő alkonyatban a mandula rózsaszínű virága. Felső ajka fölött sötét pihék... nevetnivaló kis bajuszka! Nagyleány, aki olyan, mint egy fiúi Nem is ritka eset! Az az újság, mikor a nagyleány hirtelen nem akar fiú lenni.

Dio eleresztette Pentaur kezét, maga is elvörösödött és ő is másról beszélt.

- Nem a ruharedőző a hibás, hanem én: nem tudom viselni ezt a ruhát. Egyszerre látnivaló, hogy nem egyiptomi vagyok.

- Dehogy. Nem a ruhán látszik az, hanem az arcodon, hajadon.

Dio nem viselt parókát, sőt egyiptomi divat szerint még csak tömött tincsbe se fonta a haját.

- Tuta meg... Tutankhaton meg azt mondja, hogy a harang[1] nekem jobban áll.

- Dehogy! A mi ruhánkban te még százszor inkább... - kezdte Pentaur, de nem fejezte be a mondatot. Azt akarta mondani: „százszor inkább a húgunk vagy“, de nem merte, mert „a húgom“ egyiptomi nyelven azt is jelenti: az én kedvesem.

- Százszor szebb vagy, - fejezte be hideg udvariassággal.

Mind a ketten másról beszéltek, nem arról, amire gondoltak. Nagy dologra gondoltak, hiábavaló semmiségről beszéltek, amint gyakran megesik, mikor az egyik már szeret, de a másik még nem tudja, ő is szeret-e.

Diónak eszébe jutott a Dicte-hegyi istennő szűz papnőinek a fogadalma:

Inkább halálba,
Mint gyűlölt férfiágyba!

Olyan gyűlöletes volt a szemében a férfi szerelme, mint a forró nap a víz alatt élő növénynek. De a szerelemben is úgy van, mint mindenben: meghalt és új élet kezdődött, új, más szerelem és szerelem a halálon keresztül olyan, mint napvilág a vizeken keresztül: az se félelmetes a vízalatti növényeknek; vagy olyan, mint ez a téli napsütés: gyermeki mosoly, álomban.

- Mikor indulsz? - kérdezte újra Pentaur, újra a nagy dologra fordítva a szót, nem a hiábavalóságra.

- Nem tudom. Tuta sürget, de nekem itt is jó...

Dio Pentaurra nézett, rámosolygott: a fiú egyszerre eltűnt, csak a leány maradt.

- Jó teveled, - tette aztán még hozzá halkan, hogy Pentaur tán meg se hallotta.

- Elmégy és nem látjuk egymást többet soha, - mondta Pentaur, lesütve a szemét. Mintha nem is hallotta volna a leány szavait.

- Én félős, nevetnivaló kis fiam... téli, drága kis napocskám, - gondolta magában Dio vidám gyöngédséggel. Aztán hangosan mondta:

- Miért soha? Akhenaton nincs messze Thébától.

- Nem, a mi szemünkben az ő városa... az a világ...

Dio értette, ki ez az ő: Akhenáton fáraó.

- És te még énvelem se jönnél abba a világba? - kérdezte kihívóan, huncutkodva.

- Miért mondasz ilyeneket, Dió? Hisz te magad is tudod, hogy én nem...

Nem fejezte be a mondatot, de Dio most is megértette: nem mehetek, nem léphetek át őseink hitén, az apám vérén keresztül. Dio tudta, hogy Pentaur apja, Amon öreg papja az új isten, Aton ellen kitört fölkelésben esett el.

Pentaur hangja megremegett a feltolakodó könnyektől, mikor kimondta a nemet, de elfojtotta őket és nyugodtan mondta:

- Ma ne menj el hazulról.

- Ugyan? Miért?

Pentaur elgondolkozott, csak aztán felelt:

- Talán újra lázadás tör ki.

- Ugyan, hagyd el! Nálatok lázadás! Milyen is lenne az? - mosolyodott el Dio. - Tán a világon sincsenek békésebb emberek, mint ti, egyiptomiak.

Olyan szemmel nézett Pentaurra, mint a kis-kis gyerekre szokás.

- Aztán te is a lázadók közé állsz? - kérdezte Dio.

- Én is, - felelte Pentaur a legnyugodtabban, de a szeme megcsillant és erről a villanásról Diónak újra az eszébe csapott, hogy Pentaur apja is ilyen lázadásban esett el.

- Nem, ne menj közéjük, lelkem! - kérlelte kitörő, váratlan nyugtalansággal.

Pentaur nem felelt egy hangot se, csak a húrok közé csapva halkan énekelni kezdett:

Édes most a halál, mint a legédesebb mirrha,
Édes most a halál, mint a gyógyulás,
Édes most a halál, mint az üdítő eső,
Édes most a halál, mint száműzöttnek a haza!

- Jaj-jaj-jaj! Mi volt ez? - sikoltott nagyot egy leány, aki a szomszéd lugasban aludt.

A fa tetején egy szelíd kis majom eddegélt valamit és a sárga hüvelyeket ledobálta a lugasba. Erőnek erejével a leányt akarta eltalálni, vagy a lába előtt alvó szelíd szopós gazellát. De sokáig nem találta el. Végre félkézzel egy ágba csimpaszkodva lelógott a fáról, a másikkal meg odahajított egy marékra való gyümölcshéjat és el is találta a gazellát. A kis állat felugrott, bégetni kezdett, odasimult a leányhoz és nyalogatta az arcát.

Erre a kisleány is felugrott és ijedten sikoltozott:

- Jaj-jaj-jaj! Mi volt ez?

Lehetett tizenhároméves. Sötét bronzszínű, kígyómódra hajlékony, karcsú teste áttetszett a vékony, átlátszó szöveten, ezen az „anyaggá szőtt levegőn". Formáiban csudálatos módon elvegyült a gyermek és a nő. Domborodó emlőinek rózsás-bronzszínű bimbói keményen, szűziesen emelkedtek ki a szöveten, szinte átütötték, de szemében még gyerekpajkosság huncutkodott és vastag, majdnem duzzadt ajkain gyerekgyámoltalanság élhetetlenkedett. Arcocskája nem volt éppen szép, de behízelgő és veszedelmes, mint a kígyó feje és szinte eltűnt, oly kicsinek tetszett kék hajporral telehintett, sötétfekete, hatalmas hajkoronája alatt.

Miruit, Pentaur egyik legjobb tanítványa, legügyesebb táncosnője volt: az ő példáján tanította Diót is.

Miruit felemelte a két karját, a feje alá feszítette, egyet nyújtózott, édeset ásított, de még mindig nem kapott észbe, mi történt vele. Egyszerre még egy marék gyümölcshéj esett a lába elé. Fölnézett a fára. Most már tudta, honnan fúj a szél.

- Á! á! ő, te kopaszfenekű csúfság! - kiáltotta el magát. Egy gránátalmaboros agyagkorsó volt előtte; uzsonnára abból ivott egy kicsit, attól aludt olyan édeset. Most felkapta a korsót és utána vágta a majomnak.

Az dühösen sziszegett, nagyot csettentett az ajkával, átugrott a szomszéd pálmára és elbújt a levelek között. Csak a legyezőformájú, nagy levelek zizegtek szárazon.

- Ilyen istenverése! Alig-alig szundikál egy kis jót az ember, nyomban fölverik az álmából, - dörmögött Miruit.

- Hát mit álmodtál? - kérdezte Dio.

- Mit ám! Olyan jót, hogy ki sem lehet mondani...

Hirtelen odalépett Diohoz, lehajolt hozzá és a fülébe sugdosott:

- Terólad. Mintha te engem... De nem, ő előtte nem mondhatom meg. Meghallaná és megráncigálná a fülem...

- Meg is rángatom, kis huncut! Azt hiszed, nem tudom, minden áldott nap merre kujtorogsz?

- Jaj, köszönöm, hogy eszembe juttattad! Máris elkéstem, elkéstem! A kupecem már alig vár, majd megszid, pedig a minap is nyakláncot ígért. Az enyém már annyira odavan, hogy szégyenlem hordani.

- Gyalázatos, feslett kis vászoncseléd! - rivallt rá Pentaur haragra lobbanva. - Körül- metéletlen, tisztátalan kutya szaga bűzlik rajtad!

- Kutya, de ennem ad, nem szent, de gazdag, a ti szentéletű vasfazekaitok mellett pedig bizony felkopna az állunk! - vágott vissza élesen, arcátlanul a leány és úgy pergett a nyelve, mint egy vén piaci kofának. - Se liszt, se kása, se sör, se zsír, ötödik hónapja színét is alig láttam. Nem bolondság annak a fele se! Horpasz lett a hasunk, éhségkoppon éltünk. Úgy megsoványodtunk, mint a Sós-tengeren a sáska. Jóllakottan még a manó is többet ér az éhes istennél. Az idegen Baal jóvoltából vígan élem világom, a mi kosfejű istenünk meg ugyan jámbor, de bezzeg átkozottul vékonypénzű.

- Ó, te istentelen! Tömlöcre fáj a fogad?

- Tömlöcre-e? Nem ott, uram, ahhoz rövid a te karod! Nem olyan világ van most, hogy ártatlan embereket tömlöcbe lehessen dugni. Csak egy ujjal nyúlj hozzám, úgy elszaladok, sose fogsz meg. Szabad vagyok, mint a madár. Ahol a kenyerem, ott a hazám.

Arábiái kis madarak,
Minden tolluk csupa mirrha!

énekelte Miruit, megforgatva feje fölött csengős kis tamburinját és eliramodott a lépcső felé. A gazella, mint a kiskutya, utána.

A legfelső lépcsőfokon összeütközött Dio öreg dajkájával és majd leütötte a lábáról.

- Ó, te hóbortos kecske! - dohogott az öreg anyó, aztán Diohoz ment és levelet adott át neki. Dio felbontotta és olvasta:

Holnap megyek. Ha van kedved velem tartani, akkor készülj. Ma, napnyugta előtt, még -találkoznom kell veled. A Fehérházban várlak. Csónakot küldök érted. Aton veled, ő őrizzen meg minden bajtól. Igaz barátod

Tutankhaton

- A levél hozója kinn várakozik. Mit mondjak neki? - kérdezte Zenra.

- Mondd meg neki: ott leszek.

Mikor Zenra kiment, Dio Pentaurra nézett.

Mint a Nagy Anya minden papnője, ő is ügyes orvos volt. Nem egyszer látta, mint halnak meg emberek és emlékezett rá, a közeledő vég előtt milyen végzetes bélyeg – „a halál jegye” - jelenik meg az arcukon.

Egy szemvillanásra ez a jegy rémlett a szemébe Pentaur arcán.

- Fiatal, egészséges. Nincs itt veszedelem. Vagy tán a lázadás? Nem, ostobaság! - gondolta Dio. Még egyszer jól odanézett: a jegy eltűnt.

- Elmégy? - kérdezte Pentaur halkan, de olyan határozott hangon, hogy Dio egyszerre megértette: itt vége minden ámításnak.

- Tuta holnap megy, de én még nem tudom, megyek-e, nem-e. Meglehet, nem megyek...

- Elmégy. Te magad kívántad, bárcsak minél előbb...

- Kívántam, de most hirtelen elfogott a félsz.

- Mitől?

- Nem tudom. Valamikor nem égtem el a máglyán, most meg... mintha az egyik tűzből a másikba estem volna.,. Emlékszel rá, mit mondtál a fáraóról...

- Hagyd el, Dio. Mire való mindez? Hiszen úgyis elmégy!

- De nem hagyom. Taur, drága, jó bátyám, ha szeretsz, mondj el nekem mindent, amit csak tudsz róla. Tudni akarok mindent!

És megfogta a kezét, Pentaur meg most nem húzta el tőle.

- Mindegy, elmégy, mégis elmégy! - ismételte újra elszomorodva. - Szereted, azért is félsz. Azt hiszed, nem mégy. Pedig belerepülsz a tűzbe, mint a pille. Abban a tűzben nem égtél el, hanem ebben elégsz...

Elhallgatott, majd megkérdezte:

- Ptamoszhoz elmégy?

- Feltétlenül elmegyek, anélkül nem indulok el.

- Hát akkor csak menj, ő mindent tud… ő majd jobban beszámol mindenről, mint én.

Ptamosz, Amon főpapja, Akhenaton fáraó legelkeseredettebb ellensége, már régen hívogatta Diót, de a leány nem ment el hozzá, csak most, elutazás előtt szánta rá magát, hogy mégis elnéz hozzá.

- Mit nekem Ptamosz? - folytatta Dio. - Én tőled akarom megtudni. Valaha szeretted, most miért gyűlölöd?

- Én nem őt gyűlölöm... Tudod, Dio, néha úgy rémlik...

Mosolyogva nézett Dióra, de ilyen mosollyal néznek halálra riadt gyerekek a felnőttekre.

- Csak beszélj, ne félj, megértek én mindent.

- Tudod, néha úgy rémlik, hogy talán... nem is ember egészen…

- Nem is ember egészen? - ismételte Dio elámulva: Pentaur hangjában, arca kifejezésében volt valami különös, mint mikor az ember tud vagy látott valamit.

- Vannak afféle pojácák - folytatta Pentaur és elmosolyodott - dróton rángatják őket és táncolnak. Ő is afféle: ő maga nem csinál semmit, csak valaki van mögötte. Nem érted? Talán, ha meglátod, megérted.

- Te gyakran találkoztál vele?

- Gyakran. Együtt tanultunk a héliopoliszi papoknál, ő, én és Merira, Aton mostani főpapja. Én akkor tizenhároméves voltam, a fáraó fia meg tizennégy. Nagyon jóravaló fiú volt, olyan csendes, de olyan csendes, mint az az isten, akinek a neve: Csendes Szív.

- Ozirisz?

- Az. Úgy megszerettem, mint tulajdon lelkemet. Gyakran kiment a sivatagba imádkozni, de az is meglehet, nem is azért, hanem egyszerűen csak hogy egyedül lehessen. Egyszer megint kiment és sokáig nem tért vissza. Keresték, keresték, tűvé tették érte messze-messze a sivatagot és már azt hitték, örökre nyoma veszett. Végre ráakadtak a pásztorok között, a roszti földön, ahol a gúlák vannak meg a nagy szfinx, a Nap régi Istene, Aton. Úgy feküdt a homokon, mint aki meghalt, alighanem nehézkóros roham után volt... akkor kezdődtek nála ezek a rohamok. Hanem mikor visszahozták a városba, nem ismertem rá: nem ő volt, hanem csak szinte a mása, fordult farkas, vagy amint az előbb mondtam, nem is egészen ember. Talán ott túl a sivatagban ment belé…

- Ki, mi?

- A sivatag lelke, Szét.

- Az ördög?

- A ti szemetekben ördög, a mi szemünk”-ben másik isten. Ez volt mindennek a kútfeje...

- Megállj csak, - vágott a szavába Dio. - Azt mondod, Aton régi, ősi isten.

- Ősi, régibb Amonnál.

- És ti tisztelitek is?

- Tiszteljük, mint a többi isteneket is mind: valamennyien az Egyetlennek a tagjai.

- Hát akkor miért viszálykodtok?

- Azt gondoltad, ezért? Ugyan hova gondolsz! Nem vagyunk mi olyan ostobák. Tudjuk mi jól, hogy Amon és Aton: ugyanaz az egy isten. A Nap látható arca: Aton, a láthatatlan, titkos: Amon, hanem a Nap maga csak egy isten. Nem, nem Aton viaskodik Amonnal, hanem Szét Ozirisszel. Szét megölte és darabokra szaggatta Oziriszt: meg akarja ölni, szét akarja tépni Egyiptom szent földjét, Ozirisz testét is. Azért bújt bele a fáraóba... De te ide se hallgatsz, Dio.

- De igen, hallgatlak. Hanem te egyre csak arról beszélsz, aki belébújt a fáraóba, csak arról nem szólsz egy hangot se, maga a fáraó milyen ember? Közönséges, gonosz lélek?

- Nem, nem gonosz lélek. Éppen abban van az ördög furfangja, hogy nem gonosz emberbe bújt belé, hanem szentbe. Elpusztul a föld a testvérgyilkos háborúban, kietlen sivataggá válnak a szántók, kifosztják a magtárakat, a gyilkos éhségtől úgy megfeketedik az emberek bőre, mint a korom, az anyák tulajdon gyerekeiket megfőzik, hogy betevő falatjuk legyen és mindezt ő tette, a szent. De még rosszabbat is tett: megölte az istent. „Nincs Fiú - mondta - én vagyok a Fiú.“

- Nem mondta ő ezt soha, de soha! - kiáltotta Dio és szemében hirtelen olyan láng lobbant föl, mintha öbelé is belebújt volna Szét. - Nem volt még eddig Fiú, csak lesz Fiú - ezt mondta. Volt-e, vagy csak lesz, volt-e, vagy csak lesz, ezen fordul meg minden!

- Atkozott, aki azt mondja: Nem volt még Fiú! - szólt Pentaur és elhalványodott.

- Atkozott, aki azt mondja: Nem lesz Fiú! - mondta Dio és ő is belésápadt.

Mind a ketten elhallgattak - tudták, hogy egymást átkozták el.

Pentaur két tenyerébe temette az arcát. Dio odalépett mellé és némán homlokon csókolta, mint az anya csókolja beteg fiacskáját. Az arcába nézett és egyszerre hirtelen újra úgy rémlett neki: újra átsuhant rajta a halál jegye, mint az előbb.

Édes most a halál, mint a legédesebb mirrha,
Édes most a halál, mint a gyógyulás.
Édes most a halál, mint az üdítő eső,
Édes most a halál, mint száműzöttnek a haza!

[1] A harang a krétai nők alul szélesre szabott szoknyája.

II.

Chnum-chotep igazságszerető és istenfélő ember volt.

Diót úgy fogadta a házába, mintha rokona lett volna, nem azért, mert a hatalmas Tutankhaton volt a leány pártfogója, hanem azért, mert maguk az istenek is pártját fogják a bujdosónak. Valaha Amon magtárainak a főfelügyelője volt és ebben az állásában ő is elfogadhatott volna ajándékot, amint mindenki más elfogadta, de ő nem tette meg. Mikor Amon szentélyét bezárták és Chnum-chotep elvesztette a hivatalát, kaphatott volna helyette mást, különbet is, ha elárulta volna ősei hitét, de nem tette meg. Az ő földje a tavak tájékán volt, ahol nem szenvedtek az aszály miatt. Éhínség idején olyan áron adhatta volna a gabonáját, ahogy csak a kedve tartotta, de ő még olcsóbban adta, mint egyébkor és az ínségeseknek egy egész magtárt szétosztott ingyen, csak isten nevében.

Így élt Chnum-chotep, mert emlékezett az ősök bölcsességére: él az ember halála után is és minden cselekedete vele marad. Eszében volt a mérleg két serpenyője: egyikben a halottnak a szíve, a másikban Maatnak, az igazság istennőjének legkönnyebb tolla és a mérő istennek, Thotnak éles szeme lesi, vigyázza a mérleg nyelvét.

Fiatalságában még kétségeskedett, nem jobb-e az élet rövid napja, mint a sötét örökkévalóság és nem azoknak van-e igazuk, akik azt mondják: az ember meghal, mint a víz színén szétpattan a bugyborék és nem marad utána semmi. De öregségére jobban tudta: mint a kéz kitapogatja a ruhába bugyolált tárgyat, ő is valahogy kitapogatta, hogy a síron túl van valami és minthogy a világon senki fia nem tudja, mi is van ott valójában, a legegyszerűbb és a legokosabb: hinni, amint őseink hittek.

Chnum-chotep most hatvanéves volt, de még nem vette magát öregember számba. Bizakodott benne, hogy ő is betölti az emberi élet mértékét: eléri a száztíz évet.

Negyven évvel ezelőtt az Amenti oldalán, a Nyugat Hegyén elkezdte építeni „örökös házát“, a sírját, az ősök hagyománya szerint: „Építs magadnak szép sírt és emlékezz meg róla életednek minden napján, mert sohase tudhatod, mikor ér utol a halál". Negyven évig vájta a sziklába a mély üreget, a sírbolt földalatti folyosóit és helyiségeit; úgy feldíszítette, mint a lakodalmas házat és a menyasszonynak, a lelkének hozományt rakott belé. Derülten végezte az egész munkát, mert az írás azt mondja: „örök ünnepre készülsz te, sírom, örök vígságra ásnak tégedet".

Ugyanaznap délután, amikor Dio és Pentaur hosszan elbeszélgettek Chnum nyári palotájának lapos tetején, a nagy tó másik végén a téli palota mellett Chnum üldögélt négy kis oszlopon nyugvó, könnyű, favázas lugasában, fekete fából faragott, bőrpárnás karszékén, lába alatt kis zsámollyal Alacsony, összehajtható széken a felesége, Nibituia ült mellette.

Mind a kettejükön ingféle ruha volt, az öregasszonyon feszes, bokáig érő, Chnumon bővebb és rövidebb. A fehér, apróra hajtogatott lenvászon csak alig-alig volt átlátszó, amint éltesebb emberekhez illett is. A lábukon nem volt saru. A lugas téglapadlójára gyékény volt terítve, a kis szolgagyerek meg már a kezében tartotta a papiruszból készült lábbelit.

Chnum levette rövidre nyírt ősz hajáról a parókát és felakasztotta maga mellett egy kis faszobrocskára. A férfiak le-levették a parókát, mint holmi sapkát, de Nibituia a fején hagyta. Éktelen nagy fekete parókát viselt, olyan fényes volt, mint a lakk; oldalt a két vastag, keményre font, füle mögé vetett hajfonat a súlyánál fogva előrehajlította a két fülét. Olyan volt tőle az öreg nenő ráncos kis képe, mint a bőregér.

Chnum olyan szálas ember volt, hogy a kicsi Nibituia szinte törpe volt mellette. Egyenestartású, száraz, csontos öreg úr volt, szigorú. szinte gonoszarcú, merev vonású, mintha keményfából esztergályozták volna. De mikor elmosolyodott, egyszerre jóságosra fordult a képe.

Hétköznaponként Nibituia korától későig szakadatlanul tett-vett, szorgoskodott hol a háztartásban, hol a szővőműhelyben. Hol a varróasszonyok körül forgolódott, hol a konyhán vagy a mosásnál. De ünnepnapokon, mint ma is - éppen a holdisten, Chonzu ünnepét ülték - könnyű, de amellett mégis istenes munkába kapott, ami pihenőszámba ment. A kerek, alacsony asztalkán két bögre és két zacskó volt előtte. Az egyik zacskóból holt cserebogarakat, futrinkákat, pillangókat, méheket, tücsköket szedegetett elő, egy kis kőkéssel fölmetszette a potrohukat, aztán az egyik bögréből kis csontkanálkával kivett egy kis mézgát, a másikból libanoni cédrusgyantát és sorra kenegette a kis halottakat. Aztán bepólyálta őket fehér lenpólyába, mint az igazi múmiákat szokás és szépen belerakta a másik zacskóba. Keze ügyesen, elevenen mozgott, hisz megszokott asszonyi munka volt ez nagyon. A kertben volt a kis múmiácskák temetője, az ő Örök Nyugatjuk hegye, az ő Amenti hegyük.

Keresztbe rakva maga alatt a lábait, egy jókedvű, ravaszképű, középkorú ember kuporgott Chnum előtt a földön, a földmérő hivatal íródeákja, Iniotef, Chnum földbirtokainak a tiszttartója, aki ügyvédje is volt és nagyon ügyesen végezte a dolgát. Csak kötényke volt rajta. Hatalmas teste teljesen meztelen, övében tintatartó, füle mögött írónád, kezében papirusztekercs, számadás, hány zsák gabona érkezett a bárkákon Miuerből a Níluson.

- Mikor érkezett a parancs? - kérdezte Chnum.

- Az éjjel és még ma végre is kell hajtani. Ne nyugodjék le a nap a parancs teljesítése nélkül, - felelte Iniotef.

- A-a-a! - motyogta az öreg Chnum. A szaggatott hangok úgy kopogtak, mint a harkály kopácsolása. - Elűzték az Atyát, elűzték az Anyát, most meg már a Fiúval is kezdik.

A Fiú pedig nem más, mint Chonzu - thébai Ozirisz, Amon Atyának és Műt Anyának a fia.

- Aztán, hogy pusztítják el? Hisz csupa arany - kérdezte Chnum.

- Kohóba dobják, megolvasztják, aranypénzeket öntenek belőle, kenyeret vásárolnak rajta és szétosztják az éhezők között: „edd az istent és magasztald a fáraót", - magyarázta Iniotef.

- Jaj, de keserves! Uchuch, irgalmazz, - sóhajtozott Nibituia.

Uchuch ősrégi isten volt, elfelejtette már mindenki: nem volt se szobra, se temploma, se papja, áldozatokat se kapott, nem maradt a világon semmije, csak a neve. Arra még csak emlékeztek, hogy volt valaha egy ez s ez Uchuch nevű isten, de minek az istene, micsodás, feledségbe ment már réges-régen. De Nibituia éppen azért szerette, megesett rajta a szíve és az élet bajos perceiben nem a nagy Amont hívta, hanem a kis Uchuchot.

- Senki teremtett lélek nem könyörög előtte, imádom hát én és ő meg is könyörül rajtam! - mondogatta az öreg nenő.

- Hát a nép? - kérdezte Chnum.

Nem igen hisznek abban a kenyérben, - felelte Iniotef, gonoszul hunyorgatva a szemét. - Azt mondják: a fáraó Íródeákjai, Aton prófétái mindent ellopkodnak, a szájunk elől elharácsolják. A papok meg egyre csak bujtogatják őket: emberek, mondják a papok, álljatok a talpatokra az istenetekért, minden hangos szóra ne adjátok ki szentséges képe mását! Efféle beszéd pedig úgy hat a népre, mintha szalmára tüzes üszköt vetnek. Magad is tudod, uram, tudván tudod, milyen idők járnak most: sok kell-e, hogy lázadás üssön ki?

- A-a-a! szörnyű dolog az a lázadás!

- Van annál szörnyűbb is. Meg van írva: megrázkódik a föld és nem tűri, hogy a rabszolgák legyenek urak. De most elmondhatjuk: mit várjunk a rabszolgáktól, mikor maga a fáraó...

- A fáraóról ne merj szót ejteni, megesznek a halak! - akasztotta meg a szavát Chnum.

Arra gondolt: aki a fáraót gyalázza, azt halála után a folyóba dobják, halak eledeléül.

- És a másik parancs miről szól?

- A sírmezőkről, elveszik a kincstár javára, elveszik a halott gazdagoktól és odaadják az eleven szegényeknek: eleget ették már a halottak az élőket!

- A-a-a! - motyogott az öreg és nagyot hallgatott utána, csak Nibituia gyorsan izgő-mozgó kis kezeit nézegette, aki épp egy holt kis tücsköt pólyálgatott.

- Uchuch, Uchuch, irgalmazz! - sóhajtozott megint az öreg nenő. Félbeszakította a pólyálgatást és az urára vetette rémülettől tágra meredt szemét. - Hát akkor mit esznek, miből élnek a halottak?

- Hallgass, öreg, ez nem a te dolgod, láss csak a futrinkáid után! - dörmögött Chnum, aztán elmosolyodott és felesége vállára veregetett. Arca egyszerre nagyon jóságosra fordult és feltűnően hasonlított a feleségéhez, pedig az egyes vonásaik elütöttek egymástól. Mintha testvérek lettek volna. Megesik az gyakran, hogy békességben élő házastársak öregkorukra hasonlítanak egymásra.

- A halottak majd csak jóllaknak, én istenem, csak nekünk, élőknek se legyen rosszabb sorunk, mint a halottaknak! - tette hozzá az öreg komoran.

Csakugyan a halottakat nem nagyon féltette. Ha ki is adnának afféle parancsot, hogy ezentúl ne egyen kenyeret, ne igyon sört senki, akkor is ennének, innának, mint azelőtt. Szakasztott így lesz ezzel a paranccsal is: az élők továbbra is etetik-itatják a holtakat, nem tágítanak az ősi szokás mellől, mert egész Egyiptom azon épül fel, hogy az élőknek és holtaknak egyaránt egy a kenyerük, egy a sörük - isten fiának, Chonzu-Ozirisz istennek a teste és a vére.

- Aztán ajándékot, baksist kell adni Aton spionjainak, - folytatta Iniotef.

Chnum rendületlen nyugalma, meg nem ijedése sehogy se tetszett neki. Nagyon ügyes, talpraesett szolgák rossz szokása szerint ő is szerette meg-megijeszteni a gazdáját, hogy a maga fontosságát bebizonyítsa.

- Az ebadta kutyák megszimatolták, hogy te kegyelmed sírboltjábán két Amon-kép nincs befestve. Azt mondják: Megnézzük. Ha pedig ráakadnak, akkor jaj: mindent elpusztítanak, bemocskolnak, tetejébe még bíróság elé hurcolják az embert, akkor pedig nincs szabadulás!

- Honnan tudták meg? - álmélkodott Chnum.

- Valaki beárulta.

- De ki lehetett? Idegen a színét se látta.

- Vagyis házbeli volt.

- Ez csak ő lehet, Jubra, csak ő, az a gonosz lélek, az az istentelen kígyó, - pattogott Nibituia. - Ugye mondtam neked, Chnum: ne tartsd a házban ezt a fekélyt, küldd ki a Vörösbegyre, vágjon követ vagy ásson csatornát, hadd szakadna belé a lélek, az istentelenbe. Nem hiába szűrte össze a levet Aton szolgáival. Rettentő elgondolni, mit művelt: kezet emelt az istentagadó a szent Usebtire! Te meg még sajnálod...

- Tömlöcbe vetettem. Mit akarsz egyebet?

- Bánja is az a kígyó a tömlöcöt! A dologkerülőnek a tömlőében még jobb is, mint a munkában. De hisz tudom, napjában két kenyeret adattál neki, meg egy korsó sört, nekem magamnak parancsoltad. Annyit felfal, mint egy vadkan, csak sütteti a napon a zsíros hasát, rajtad meg csak nevet, Chnum, egész áldott nap alszik vagy tisztátalan istenének énekeket fúj. Pfuj!

- Ej, ej, te futrinkabogár, hát megbolondultál? - szólt rá Chnum és elképedve bámult a feleségére.

Összenéztek, mélyen egymás szemébe. Aztán Chnum elfordult Nibituiától és sötéten összerántotta a szemöldökét. Az asszony pedig felállt és mélyen, szinte földig meghajolt az ura előtt.

- Bocsáss meg, uram, a te rabszolgádnak, ha bolondságra eljárt a szája. Te nyilván mindent jobban tudsz, mint szegény fejem. Csak félek, - az öreg nenő nem győzte tovább az aggodalmat és nehéz pillantással újra fölnézett az urára - Ó, csak nagyon félek, Chnum, temiattad. Aggódom érted, te szereted azt az embert, kedvét keresed, pedig ő kést köszörül ellened, jótét fejében csak agyarkodik terád, ilyen gonoszság pedig a leggonoszabb a világon...

Iniotef sunyi képpel elmosolyodott: valahogy mégis célját érte. Nyugtalanságot vetett az ura leikébe, bár jómaga se tudta, mivel: hisz nem olyan fán termett Jubra, hogy nyugtalankodni kellene miatta.

- Nno jó, - szólalt meg végre Chnum, mintha most ébredezne. - Lárifári ez csak. Nem tegnap óta ismerem én Jubrát: ostoba, mint a szamár, de ilyet... ilyet mégse tesz: hűséges szolga…

Majd más dologra csapott át.

- Öntik már az új gabonát? - fordult hirtelen Iniotefhez.

- Igenis, kérem szépen.

- Hát akkor gyerünk, nézzük meg. Megint nem tudják, mi a rendje-módja.

Azzal fölkelt és a kerten át elindult a szérűre.

- Elhullott, halott legyek megrontják a mirrha-készítő drága, illatos kenetét; éppígy megrontja a legkisebb hitványság is a becsületes, igaz ember életét, - gondolta gyakran Chnum keserű mosollyal az utolsó napokban. Mert csakugyan olyasmi esett az ő házában is.

A bölcsek tudják, hogy az a másik világ: a második Egyiptom szakasztott mása emennek, csak fordított mása, mintha tükörben verődött volna vissza: itt minden csak hitvány formában találtatik, csak a halálra való, amott minden jó és örök életre szól. De a boldog Rá a halott árnyéka, ott is, a Jalu égi szántóföldjein tovább folytatja a mezei munkákat: szánt, vet, arat, begyűjti a magtárba az életet, csatornát ás, házat épít. De a sok munka elvégzésére az uraknak rabszolgák is kellenek. Ezért aztán a sírboltba rendesen beállítanak háromszázhatvanöt agyagból megformált, múmiaszerű bábut - háromszázhatvanötöt, ahány napja van az évnek, mindnek a kezében ásó, a vállára vetett tarisznyában mindenféle apró szerszám, készség, a mellén pedig hieroglifírás: „Te, Usebti, ez s ez, ki ez s ez úrnak az embere vagy, ha engem az urad választana, ha engem az urad hívna munkára, kelj föl értem, indulj el értem, könyörögj értem!“ A holtak feltámadásakor aztán, amikor megelevenednek az urak, megelevenednek a rabszolgák is és munkába mennek a Jalu mezején, mert ott is, mint itt, a rabszolgák dolgoznak, az urak pedig dologtalanul élik világukat.

Chnum próbára megrendelt az agyagművesnél két tucat efféle agyagrabszolgát. A mester olyan ügyesen megformálta őket, hogy az agyagbabák arcán meg lehetett ismerni, ki melyik rabszolgát ábrázolja. Erre pedig azért volt szükség, hogy a lélek annak idején megtalálhassa a maga testét.

Mikor az agyagműves meghozta a kis figurákat, Chnum rabszolgái mind egy lábig elébe rohantak és a kapus, az öreg Jubra fülkéje előtt, a kapuban csakúgy rajzoltak körülötte. Tülekedtek, sivalkodtak, nevettek, úgy örültek, mint a gyerekek. Szinte törték magukat, hogy meglássák a maguk képét: ugyan rá lehet-e ismerni? Hát én hol vagyok? Hát én hol vagyok? kérdezgették egyszerre valamennyien összevissza.

Közéjük állt Jubra is és ő is megkérdezte: - Hát én hol vagyok?

A mester a kezébe adta a kis agyagfigurát. Jubra elvette, körülnézegette, megkérte a mestert, olvassa el rajta az írást, aztán mintha az ördög bujt volna belé, az arca egészen elsötétedett, szinte megkövült, összerázkódott és torka szakadtából rikácsolta:

- Nem akarom! Nem akarom!

Aztán megforgatta a kis figurát a feje fölött, és úgy a földhöz teremtette, hogy apró darabjai száz felé repültek. Majd kővé váltak ijedtükben. Jubra meg nekiesett a többi agyagfiguráknak is, amelyek sorban le voltak rakva a mosókonyha simítódeszkáján. A rabszolgák rávetették magukat a megveszekedett kapusra, megpróbálták lefogni, de sokáig nem boldogultak vele: a boldogtalan úgy hadakozott, mint akinek az esze elment. Végre, mikor már a fele népet leütötte a lábáról, mégis csak erőt vettek rajta, összekötözték és ítéletre Chnum elé cipelték.

Szörnyű szentségtörés esett így a házban: mert minden múmia, emberi vagy állati, egyaránt magának a megholt istennek, Ozirisz- Amentinak a teste.

Mikor Chnum megkérdezte Jubrát, miért tette, amit tett, a kapus csendesen, de határozott hangon felelte:

- Hogy megmentsem a telkemet. Itt rabszolga vagyok, de ott szabad!

Ennél többet nem tudtak kicsikarni belőle.

Chnumnak úgy tetszett, Jubra valahogy hirtelen elveszthette a józan eszét vagy hogy csakugyan ördög bújt belé. Sajnálta a régi, öreg, hűséges szolgáját. Teljesen nem bocsáthatott meg neki, de csak enyhe büntetést mért rá, még csak meg se verette, csak éppen lecsukatta a tömlöcbe. Gondolta, ott majd észre tér. De Jubra már ötödnapja ült a tömlöcben, mégse tért az eszére.

De Chnum irgalmasságának is megvolt a maga oka-foka.

Fiatalkorában Chnum szeretett elvadászgatni krokodilusokra Miuerben, a tavak vidékén, ahol Sédét városa alatt nagy birtoka volt. Maga a város a krokodilfejű napistennek, Szobeknek volt szentelve. Vadászgatása idején Chnum itt töltött néhány napot.

Minden áldott reggel még az ágyában feküdt, amikor az ügyes kis mosóné, a tizenötéves Maita bevitte neki a frissen mosott, hajtogatott, hófehér ingruhát. Maita a fiatal kertésznek, Jubrának volt a húga is, felesége is: szegény emberek gyakran a tulajdon leánytestvérüket vették feleségül, hogy a vagyon el ne aprózódjon.

Alkonyat felé Chnum minden istenadta nap hallotta, mint csattogott keményen a sulyok a nedves, lucskos ruhán a hátsó udvar felől, ahol a mosókonyhától apró hidak nyúltak be a tóba. Maita kisleányos gyerekhangja elverődött hozzá:

Túlsó parton van az én húgom,
Közöttünk a folyó széles kanyarja,
A homokos parton meg krokodil.
De nem félek, nekivágok a víznek.
Föl sem veszi lábam a vizet:
Erőt ad szívemnek a szerelem.
Megigéz bennünket a szerelem!

De a hangjából kiérzett, hogy még nem tudja, mi a szerelem.

- Majd megtudja hamarosan, - gondolta Chnum halk szánalommal.

Hanem egyszer mást énekelt:

Gránátalmafa azt mondja:
Gömbölyű a melle, mint az én termésem.
Foga olyan, mint az én termésem magja.
Ajka olyan, mint az én termésem húsa.
Mámoros a kislány a bornak habjától.
Ugyan mit művel most az édes bátyjával,
Az álmodó, sötét lombok alatt!

És Maita gyerekhangjában Chnum most először mintha valami nem gyerekes mélységet érzett volna.

- Úgy járt alighanem, mint a többi - gondolta magában, de most már szánakozás nélkül. És hirtelen belecsapott az arcába Szét lángja: a buja vágy úgy beleszúrt a szívébe, mint a tarantella.

Tudta, hogy se Isten, se ember nem ítéli meg, ha ő, a gazda, azt mondja a rabszolgaleánynak: Gyere az ágyamba! Olyan egyszerű volt a dolog a szemükben, mintha a rekkenő hőségben azt mondaná neki: adj egy pohár vizet! De Chnum nem hiába volt igazságszerető, istenfélő ember. Eszébe jutott, hogy a feleségén, Nibituián kívül még más tizenkét ágyasa is van és annyi szép rabszolganője, ahányra csak kedve támad, de Jubrának nincs más, csak az egy Maita. Hát a rabszolgának utolsó kis báránykáját is elszedi a gazdája?

- Nem szabad! - határozta el magában Chnum és nyomban elutazott a tavak tájékáról és nem is tért többet oda vissza.

De Maitát nem felejtette el. Szét lángja úgy égette a csontjait, mint a sivatag viharos szele a fűszálakat. Nem volt tőle se étele, se itala, se álma. Úgy megsoványodott, hogy zörgött a csontja.

Nibituia nem szólt egy hangot se, de Kita látta, mi lappang a bokor mögött.

Egyszer kora reggel Chnum még jóízűt aludt thébai mezei villájában, mikor belépett hozzá Maita a frissen mosott fehérruhával és fölébreszti az urát. Chnum azt hitte, álmodik vagy jelenést lát. Mikor végre észbe kapott, hogy ébren van, megkérdezte:

- Hol van a bátyád, Jubra?

- Messze, messze, túl a tengeren - felelte Maita és elfakadt sírva.

Aztán szép csendesen odament az ágyhoz, leült a szélére, elpirult, lesütötte a szemét és könnyek között rámosolygott:

- Az én úrnőm küldött az én uramhoz. Itt vagyok, a te rabszolgád!

Es Chnum nem kérdezősködött többet Jubráról.

Ez volt életének legboldogabb esztendeje, főképen azért, mert Nibituia is éppúgy szerette Maitát, mint ő maga, vagy tán még jobban is. Nem Maitától féltette az urát, hanem a többi asszonynéptől, sőt, bármily különösen hangzik is, még jómagától is. Chnum pedig nem tudta, kit szeret jobban: a feleségét-e, vagy a rabszolgaleányt. Ez a két szerelem úgy eggyé olvadt benne, mint két illat összeolvad egyetlen nemes szaggá.

Es most, harminc év múltán újra eszébe jutott ez a dolog és könnyes szemmel, gyöngéden suttogta öreg élettársának: Szegény kis futrinka bogaram!

Jubra kertészt Nibituia küldte Kánaán földjére, szerezzen ott Chnum kertjébe tengeren túli virágokat és egyéb növényeket. Es mikor egy év múlva visszatért Egyiptomba, Maita már nem volt az élők között: meghalt gyermekágyban.

Chnum bőkezűen megjutalmazta Jubrát: gyönyörű darab földet ajándékozott neki, hozzá négy pár igavonó ökröt, sőt még új feleséget is, a maga ágyasai közül. Gondolt-e sokat Jubra Maitára vagy új feleségével elfeledkezett róla, nem tudta senki az ég alatt, mert soha egy árva hang nem sok, de annyit se ejtett el erről a dologról és a képén se látszott meg soha semmi.

Mikor megöregedett és nem győzte tovább a mezei munkát, Chnum a maga házába vette jeles hivatalra: megtette kapusnak.

Harminc éven át szófogadó rabszolgája volt Jubra, most meg egyszerre fellázadt és konokul egyre csak azt hajtotta:

- Nem akarom! Itt rab vagyok, de ott szabad!

Harminc éven át Chnumnak esze ágába se ötlött, hogy gonosz dolgot művelt Jubrával. Most hirtelen újra rágondolt:

- Elhullott, halott legyek megrontják a mirrhakészítő drága, illatos kenetét; éppígy megrontja a legkisebb hitványság is a becsületes, igaz ember életét.

III.

Az agyagból vert kúpalakú magtárak a gazdasági udvar hátsó falánál voltak. Mindegyiknek a tetején kerek nyílás volt, ott öntötték bele az életet, lenn pedig egy felhúzható kis deszkaajtócska, ott ömlött ki belőle.

Sötétvörösbőrű, meztelen rabszolgák jöttek- mentek le s föl a lépcsőkön a magtárkúpok felső nyílásaihoz. Csak kis fehér kötényke és az izzadság ellen fehér süveg volt rajtuk. Egyre öntötték a magtárakba a gabonát, amely halk sustorgással úgy ömlött lefelé, mint a folyékony arany.

Az új gabona volt, a miueri tavak környékéről. Chnum csak nézte, nézte, rágondolt a sok éhezőre és kiosztatott nekik egy egész magtárat.

Aztán lement az alsóudvarra, hol az igavonó jószágok voltak. Itt volt a tömlöc is; egy téglafalú, téglázott födelű verem, felül rácsos ablaknyílással.

Chnum odament a verem szélére és lehajolt az ablakhoz. Alulról halk énekszót hallott:

- Dicsőség néked, élő Aton, egyetlen isten,
A mennyégnek, az egek titkainak teremtője!
Te az égben lakozol, fiad a földön,
A Nap boldogsága: Akhenaton!

Egyszerre csak hangosra fordította Jubra az énekszót. A verem fenekéről alighanem meglátta a gazdáját és legalább is Chnumnak úgy rémlett, kihívó merészséggel folytatta:

Mikor lenyugszol az ég peremén,
A te életedtől elevenednek meg a halottak;
Te adsz leheletet a holtak orrába,
Kitágítod elfáradt, elszorult torkukat
És az elköltözőitek hozzád emelik karjukat
És sírjaikból a te dicsőséged éneklik:
Vigadoznak a föld alatt lakozók!

Chnum szó nélkül fölkelt, visszafordult a lugasba a nagy tó mellé és leült az előbbi helyére Nibituia oldalán, aki még egyre pólyálgatta a futrinkabogarait. Iniotef meg olvasni kezdte az új, befejezetlen számadást, hány zsák gabona érkezett.

Chnum elkedvetlenedett. Jobb oldalán, a legalsó borda alatt rosszat jelentő, nehéz nyomást érzett: a mája sokat fájt. Az apja is májbajban halt meg nyolcvanesztendős korában.

- Meglehet, én is meghalok, mielőtt betölteném életem napjait, - gondolta magában.

Szerette, ha minden istenadta nap hoznak neki valamit a sírboltbeli hozományhoz. Ma egy szent ganajtúróbogarat, chepert hoztak lapisz-lazuliból.

A Nap aranybogara, Ra-Cheper az égen úgy görgeti a maga hatalmas golyóját, mint a mi kis földi bogarunk itt a földön a maga picinyke gomolyát. A Nap a világ nagy szíve, az emberi szív pedig kis nap. Ezért tettek a múmiába, kivett szíve helyett, napbogarat, chepert, rajta hieroglif betűs írás, a halott imádsága a rettenetes, másvilági ítélőszék előtt: „Születésem szíve, anyám szíve, én földi szívem, ne támadj ellenem, ne tanúskodj ellenem".

- De az enyém ellenem támad, istenem! - sóhajtotta Chnum, Jubrára gondolva és elmosolyodott. - Csudálatos! Mi nem jutott az emberek eszébe, miben nem találtak hasonlóságot a nappal! A ganajbogárban!... Különben akinek jóság lakik a szívében, annak a trágyadomb, is lehet nap, de ha csak csúf tisztátalanság van benne, akkor még a nap is csak trágyadomb.

Eszébe jutott a halottaknak egy másik könyörgése:

„Sétálgasson az én lelkem minden áldott nap a kertemben a tó partján. Repüljön fel, mint a madár, az én fáimnak az ágára. Az én szikomorfáimnak az árnyékában nyugodjon. Szálljon fel az égig, ereszkedjen le a földre, ne gátolja semmi“.

- Ki tudja, ostobaság tán ez az egész hókuszpókusz! - gondolta magában, mint valaha fiatal fejjel. - Az ember meghal, mint a víz színén szétpattan a bugyborék; nem marad utána se semmi. Jó is volna, ha így volna, csak tán, ki tudja, ott is elánná magát az ember?...

Egyszer napfogyatkozást látott. Az egyik percben ragyogó, világos nappal volt; egyszerre minden elhomályosult, elszürkült, mintha hamu lepte volna el, sivár lett, kihalt, halott. Most is szakasztott úgy van.

- De tán csak a májam az oka, - tépelődött magában. - Meg Jubra is...

- Hanem evvel végezni kell, - mondta hangosan. - Eredj, vezesd ide!

- Kit, jó uram? - kérdezte Iniotef és csak ámult-bámult az urára.

Nibituia is nyugtalanul emelte rá a szemét.

- Jubrát, - felelte Chnum.

Ekkortájt mentek le Dio és Pentaur a nyári palota tetejéről a kertbe: Zenra jelentette az úrnőjének, hogy Tuta ladikot küldött érte.

Mikor elhaladtak a nagytó partján emelkedő lugas mellett, Chnum kikiáltott nekik:

- Ebben a percben mondok ítéletet Jubra feje fölött. Legyetek ti is bírák.

Pentaurt leültette maga mellé, Dio pedig letelepedett a gyékényfonatra, Nibituia mellett.

Eközben odavezették Jubrát. Keze össze volt kötve a hátán és letérdeltették Chnum előtt. Vékonypénzű, összeseit öreg volt szegény feje, sötét kis arca csupa ránc, olyan, mint egy nagyobbacska rög.

- No hát, Jubra, sokáig ülsz még a verem ben? - kérdezte Chnum.

- Ameddig kegyelmednek kedve tarja, - felelte Jubra lesütve a szemét, de Chnumnak úgy rémlett, ebben is éppúgy csak kihívás volt, mint a minap az énekében, mikor a veremben kuksolva egyszerre hangosan énekelte Aton dicsőségét.

- Idehallgass, öreg. Én megbocsátok neked, nem adlak a bíróság kezére, de tudod, törvény szerint milyen büntetés járna neked? Elevenen eltemetnének a földbe vagy követ kötnének a nyakadra, úgy dobnának a vízbe.

- Hát csak büntessenek meg az igazságért.

- Miféle igazságért, miféle igazságért? Okosan beszélj, mi ütött hozzád, hogy kezet emeltél a szent Usebtikre?

- Már megmondtam.

- Mondd meg még egyszer, nem szakad bele a nyelved.

- A lelkem végett. Hogy megmentsem a lelkemet. Itt rab vagyok, de amott szabad.

Elhallgatott, aztán hirtelen megváltozott hangon folytatta:

- Ott az istentelenek nem erőszakoskodnak, ott megnyugszanak, akik erejük fogytán végképp kimerültek; együtt pihennek a foglyok és nem hallják a tömlöctartó szavát; ott kicsi, nagy, mind egyenlő és a rabszolga szabad az ura hatalma alól!

Újra elhallgatott, aztán megkérdezte:

- Ismered a szegényről és gazdagról szóló példázatot?

- Miféle példázatot?

- Ha akarod, elmondom.

- Beszélj.

- Élt egyszer ezen a világon két ember, egyike gazdag, másika szegény. A gazdag tejben-vajban fürdött, hanem a szegénynek csak egy szenvedés volt az élet. Aztán mind a ketten meghaltak, a gazdagot nagy tisztességgel eltemették, a szegényt meg úgy dobták a sírjába, mint egy döglött kutyát. Mind a kettőt elvitték Ozirisz ítélőszéke elé. Megmérettek a gazdag cselekedetei és lám, több a gonosz cselekedet, mint a jó. És odaállították az ajtó elé úgy, hogy ahányszor az ajtó nyílt vagy csukódott, az ajtó vasa belefúródott a szemébe és meg is forgott benne. Megmérettek a szegény cselekedetei is és lám, több a jó, mint a gonosz. És fehér lenpalástba öltöztették és leültették szent vacsorára az Úr jobbjára.

- Hm, hm. Aztán kiről szól ez a példázat? Terólad meg énrólam, mi?

- Nem, hanem mindenkiről. Láttam én tengersok elnyomatást, amit véghez visznek a nap alatt és hull az elnyomottak könnye, de vigasztaló nem adatott nekik. És az elnyomó kezében van a hatalom, oltalmazó meg nincs sehol. A szegényeket lelökdösik az útról, minden szenvedők kénytelenek elrejtőzni ezen a földön a szem elől. Az árvát elszakítják anyja kebléről és zálogot vetnek a koldusra. A városból emberek nyögése hallik és a meggyilkoltak lelke fölsír a magasságokba...

Fölemelte szemét az égre és arcán mintha világosság ragyogott volna.

- Áldott, aki jön az Úrnak nevében! Úgy érkezik, mint langyos eső a lekaszált rétre, mint a harmat a kiszikkadt földre. Megmenti a jámborok lelkét és megalázza, akik másokat szorongatnak. És meghajolnak Előtte minden népek és szolgálják öt. Megjön!

Chnum fásultan hallgatta: ugyanaz a fásultság fogta el, szeme előtt ugyanolyan homályos lett a világ, mint azon a napfogyatkozáson. És minden csak Jubra miatt. ítélőszék elé állította, de mintha nem is ő, a gazda, ítélkezne rabszolgája fölött, hanem az ő fölötte.

- Ki jön? Ki jön? - riadt rá hirtelen haraggal.

Jubra nem felelt rögtön, csak ránézett az urára, a szemöldöke alól, megint szinte kihívó gúnnyal.

- A második Ozirisz, - mondta ki végre a szót halkan.

- Miket kelepelsz itt össze-vissza, te bolond? Egy Ozirisz van, második pedig nem lesz.

- De igen: lesz.

- Biztosan azoktól a koszos jadoktól hallotta, akik a messiásukról kotyognak, - jegyezte meg Iniotef megvető mosollyal.