A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Pani Jeziora c. műve alapján készült.

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Váczy Ludmilla

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1994

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter, 2017, 2020

Borítófestmény © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-958-4

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Egész valónk

Csak álmok szövete; s kis életünk

Egy álom koronázza meg.

William Shakespeare: A vihar

(Mészöly Dezső fordítása)

Így hát addig lovagoltak, amíg egy hatalmas, gyönyörű tóhoz nem értek. A király a tó közepén egy csodálatos kardot markoló, fehér selyembe burkolt kézre figyelt fel. Menten meg is érkezett egy hölgy, ki merészen lépkedett a víz tükrén.

– Kicsoda hát eme elbűvölő hölgy? – kérdezte Arthur.

– A Tó Úrnőjének szólítják – felelte Merlin.

Thomas Malory, Le Morte d’Arthur

(Tellér Gyula fordítása)

ELSŐ FEJEZET

A tavon varázslat ült. Nem fért ehhez semmi kétség.

Először is, rögtön a Cwm Pwcca nevű elátkozott völgy torkolatában terült el; ezt a titokzatos völgyet örökös köd borította, bűbájokról és mágikus jelenségekről volt híres.

Másodszor, elég volt ránézni.

A víz felszíne mélyen, dúsan és háborítatlanul kéklett, valódi csiszolt zafírként. Tükre annyira sima volt, hogy az Y Wyddfa hegytömb csúcsai, magukat benne nézdegélvén, visszaverődve szebbnek látszottak, mint a valóságban. A tó felől hűvös, frissítő fuvallatok lengedeztek, semmi sem zavarta meg a fenséges csöndet, hal sem csobbant, vízimadár sem kiáltott.

A lovag felocsúdott a megrendülésből. De ahelyett, hogy folytatta volna útját a hegygerincen, lefelé irányította lovát, a tó irányába. Egészen úgy, mintha odalent, a tó vizének mélységes fenekén szunnyadó mágneses bűverő vonzotta volna. A ló félénken lépkedett a darabosra töredezett sziklák között, halk horkanásokkal tudatva, hogy ő is érzi a mágikus aurát.

Leérve a vízpartra, leszállt a lovag. Zablájánál fogva vezette paripáját, közeledett a víz széléhez, ahol apró hullámok játszadoztak színes kerek kövek között.

Letérdelt, láncinge megzördült. Megriasztotta a tűcskékhez hasonló apró, élénk halivadékokat, miközben vizet mert két tenyerébe. Óvatosan, lassan ivott, a jéghideg víz megzsibbasztotta ajkát és nyelvét, belenyilallt a fogaiba.

Amikor ismét merített, a tó felszínén sikló hang ütötte meg a fülét. Felnézett. A ló horkantott, mintha megerősítené, hogy ő is hallotta.

Hallgatózott. Nem, ez nem érzékcsalódás volt. Énekszó volt, amit hallott. Egy nő énekelt. Vagy inkább talán egy leány.

A lovag, mint minden lovag, bárdok dalain és lovagi történeteken nevelkedett. Ezekben pedig tíz esetből kilencben, ha lány dalolt vagy sírt, az csalétek volt, a hang felé tartó lovagok rendszerint csapdába estek. Ami gyakran halálos volt.

De győzött a kíváncsiság. A lovag végül is csak tizenkilenc éves volt. Nagyon merész és nagyon meggondolatlan. Az elsőről híres, a másodikról közismert volt.

Ellenőrizte, hogy a kardja jól jár-e a hüvelyében, majd megrántotta a ló kantárját, és elindult a parton arrafelé, ahonnan az énekszó jött. Nem kellett messzire mennie.

A partot hatalmas, sötét, fényesre csiszolódott vándorkövek lepték el, óriások játékszerének is vélhetők, mintha hanyagul szétdobálták vagy a játék végén ottfelejtették volna őket. Némelyik kő a tóban feküdt, az áttetsző víztükör alól sötétlettek ki. Némely kiálló hullámmosta kövek leviatánok hátára hasonlítottak. De a legtöbb kő a parton feküdt, a víz és az erdő között. Részben homokba merültek, alig látszottak ki, a képzeletnek hagyva meg, mekkorák is valójában.

Az ének, melyet a lovag meghallott, éppen a part menti kövek mögül érkezett. Az éneklő leányt nem lehetett látni. A lovag, nehogy a ló felnyerítsen vagy prüszköljön, kötőfékénél fogva vezette.

A leány ruházata vízből kiálló, asztalsimaságú kőlapon hevert. Ő maga pedig meztelenül, derékig a tóban állva mosakodott, szertefröcskölte a vizet, és közben dalolgatott. A lovagnak elakadt a szava.

Nem is csoda.

A leány, erre fejét tette volna, nem volt hús-vér ember. Tanúsította ezt karcsú teste, különös hajszíne, a hangja. Biztos volt benne a lovag, hatalmas mandulaszemeket pillantana meg, ha a leány megfordulna. És ha fellebbentené ezüstös haját, bizonyára szembe ötlene hegyes csúcsban végződő fülkagylója.

Faërie-i illetőségű volt. Tündér. A Tylwyth Têgiek közül való. Azok közül való, akiket a piktek és az írek Daoine Sidhének, Hegyi Népecskének hívtak. Azok közül való, akiket a szászok tündének hívtak.

A leány egy pillanatra abbahagyta az éneklést, nyakig a vízbe merült, prüszkölt-trüszkölt, és fölöttébb közönségesen elkáromkodta magát. Ez azonban nem tévesztette meg a lovagot. Köztudott volt, hogy a tündérek emberi módon tudnak káromkodni. Sokszor egy istállófiúnál is mocskosabban. És a káromkodást nagyon gyakran valamilyen gonosz csíny követte, híresen kedvelték az ilyesmit a tündérek – például uborkányira növesztették meg valakinek az orrát, vagy babszem méretűre kurtították másvalaki férfiasságát.

A lovagot sem az első, sem a második eshetőség nem vonzotta. Már-már arra készülődött, hogy diszkréten visszavonul, amikor hirtelen a ló árulta el. Nem, nem a saját hátaslova, mert azt az orránál fogva tartotta, így aztán nyugodt és csöndes maradt, mint egy kisegér. A tündér lova árulta el, egy fekete paripa, a lovag előszörre nem vette észre a kövek között. Most a szurokfekete kanca kaparta patájával a kavicsokat, és nyerítve üdvözölte őket. A lovag ménje megrázta a fejét, és illedelmesen válaszolt. A visszhang végiggörgött a vízen.

A tündér kiugrott a vízből, egy pillanatra feltárta a lovag előtt teljes szemkápráztató báját. A sziklához futott, ahol a ruhája hevert. De ahelyett, hogy felragadott volna valami göncöt, és szerényen elfedte volna vele magát, a tündelány felkapta a kardját, és szisszenve kirántotta a hüvelyből, csodálatra méltó jártassággal forgatva meg a pengét. Mindez egyetlen rövid pillanat alatt zajlott le, majd a tündér lekuporodott, fülig a tóba merült, kardot tartó keze nyúlt csak a víz felszíne fölé.

A lovag felocsúdott dermedtségéből, elengedte a kantárt, és térdet hajtott a nedves homokon. Rögtön felfogta ugyanis, kivel áll szemben.

– Légy üdvözölve – dadogta, és kinyújtotta a kezét. – Nagy megtiszteltetés ez nekem… Nagy tisztesség, ó, Tó Úrnője. E kardot elfogadom…

– Esetleg felállnál és elfordulnál? – A tündér kiemelte a vízből a száját. – Esetleg abbahagynád a bámészkodást? És megengednéd, hogy felöltözzem?

Engedelmeskedett.

Hallotta, amint a tündér csobbanva lép ki a vízből, amint zörög a ruhája, amint halkan szitkozódik, miközben vizes testére veszi föl. A vakondprém csillogású, sima sörényű fekete kancát nézegette. Csalhatatlanul nemes vérű volt, csalhatatlanul szélvészgyors. Csalhatatlanul bűvös. Kétségtelenül szintén Faërie-ből való, akárcsak a tulajdonosa.

– Megfordulhatsz.

– Tó Úrnője…

– És bemutatkozhatsz.

– Galahad vagyok Caer Benicből. Lovagja Artúr királynak, Camelot vára urának, a Nyárvidék, valamint Dumnonia, Dyfnant, Powys, Dyfed uralkodójának…

– És Temeria? – szakította félbe a leány. – Redania, Rívia, Aedirn? Nilfgaard? Mondanak valamit neked ezek a nevek?

– Nem. Nem hallám soha.

A leány vállat vont. A kardon kívül kezében tartotta cipőjét, kimosott és kicsavart ingét is.

– Gondoltam. És az év mely napja van ma?

– Most – határtalan csodálkozásában eltátotta a száját – a Beltane utáni második holdtölte van… Úrnőm…

– Ciri – válaszolta a leány gépiesen, közben a vállát rángatta, hogy száradó bőrén jobban igazodjék el a ruhája. Furcsán beszélt, nagy zöld szeme volt…

Ösztönösen hátrasimította vizes haját, a lovag pedig önkéntelenül felsóhajtott. Nemcsak azért, mert a leánynak közönséges emberi, tündére semmiképp nem valló füle volt. Az arcát hatalmas csúnya sebhely torzította el. Megsebezték. No de meg lehet-e sebezni egy tündért?

A leány észrevette a pillantását, lehunyta a szemét, és összeráncolta az orrát.

– Egy vágás, igenis! – mondta elképesztő kiejtésével. – Miért vágsz ilyen rémült arcot? Annyira furcsa dolog volna a sebhely egy lovagnak? Vagy annyira ronda?

Galahad lassan, két kézzel levette a láncing csuklyáját, hátrasimította a haját.

– Valóban nem furcsa dolog a sebhely egy lovagnak – szólalt meg némi ifjonti büszkeséggel, kimutatva a saját alig beforrott, a halántékától az állkapcsáig húzódó sebét. – És csúnya csak a becsületen ejtett sebhely lehet. Galahad vagyok, Lancelot du Lacnak és Elaine-nek, Caer Benic ura, Pelles király leányának fia. E sebet a Kegyetlen Breunis ejtette rajtam, kisasszonyok méltatlan sanyargatója, mielőtt becsületes párviadalban leterítém. Igazán méltó vagyok kezeidből elfogadni e kardot, ó, Tó Úrnője…

– Tessék?

– A kardot. Kész vagyok elfogadni.

– Ez az én kardom. Senkinek sem hagyom, hogy hozzányúljon.

– De…

– De micsoda?

– A Tó Úrnője mindig… Hát mindig kiemelkedik a vízből, és kardot ajándékoz.

A leány hallgatott egy ideig.

– Értem – mondta végül. – Hát, ahány ház, annyi szokás. Sajnálom, Galahad, vagy kicsoda, de teljesen nyilvánvaló, hogy nem a megfelelő Úrnővel találkoztál. Én nem osztogatok semmit. És nem hagyom, hogy elvegyék tőlem. Hogy minden világos legyen.

– De hisz – mondta a lovag felbátorodva – Faërie-ből származol, Úrnőm, nem igaz?

– Ami engem illet – mondta kis szünet után a leány, és úgy látszott, zöld szeme elmerül a tér és az idő szakadékában. – Ríviából származom, a hasonnevű városból. A Loc Eskalott-tó mellől. Csónakkal érkeztem. Köd volt. Nem láttam a partot. Csak Kelpie nyerítését hallottam… A kancámét, a nyomomban nyargalt.

Egy kőre terítette ki vizes ingét. A lovag pedig ismét felsóhajtott. Az ing ki volt mosva, de nem tökéletesen. Még látni lehetett a vérfoltokat.

– A folyó áramlása hozott ide – folytatta a leány, és vagy nem látta, mit vett észre a lovag, vagy úgy tett, mintha nem látta volna. – A folyó áramlása és az egyszarvú varázsa… Hogy hívják ezt a tavat?

– Nem tudom – ismerte el Galahad. – Annyi a tó itt Gwyneddben…

– Gwyneddben?

– Persze. Azok a hegyek ott Y Wyddfa. Balkéz felől tartván őket, és az erdőben haladván, két nap alatt eljuthatsz Dinas Dinlleu-be, majd tovább Caer Dathalba. A folyó pedig… A legközelebbi folyó neve…

– Nem fontos, hogy hívják a legközelebbi folyót. Van esetleg valami ennivalód, Galahad? Az éhhalál szélén vagyok.

•

– Mit bámulsz annyira? Félsz, hogy eltűnök? Hogy elszállok a semmibe a kétszersülteddel és a borókás kolbászoddal? Ne félj. Az én világomban csináltam ezt-azt, belekavartam némileg a végzetbe, úgyhogy pillanatnyilag nem kéne ott mutatkoznom. A tiédben leszek egy ideig. Abban a világban, amelyben éjjel hiába keresném az égbolton a Sárkányt vagy a Hét Kecskét. Amelyben épp a Belleteyn utáni második holdtölte van, és Belleteynt Beltane-nek mondják. Mit nézegetsz annyira rajtam, mondd?

– Nem tudtam, hogy a tündérek esznek.

– Tündérek, varázslónők és tündék. Mind esznek. Isznak. És így tovább.

– Tessék?

– Nem fontos.

Minél figyelmesebben nézte a leányt, az annál jobban veszített bűvös aurájából, annál emberibb és hétköznapibb lett, egyenesen közönséges. De tudta, hogy nem olyan, nem lehet olyan. Közönséges lányokra nem akadni az Y Wyddfa lábánál, Cwm Pwcca környékén, nem fürdenek meztelenül hegyi tavakban, és nem mosnak ki összevérezett ingeket. Nem az a fontos, hogy néz ki ez a leány, nem lehet földi lény. Galahad ennek ellenére már teljesen szabadon és vallásos félelem nélkül nézte a leány egérszínű haját, amelyben most, hogy megszáradt, legnagyobb elképedésére ezüstfehér ősz csíkok csillantak meg. Nézte vékony kezét, apró orrát és sápadt ajkát, kissé különös szabású, rendkívül sűrű szövésű, finom anyagból varrott férfiruháját. A furcsa alakú és díszítésű, de parádés ékességnek nemigen látszó kardját. A rászáradt parti homokkal borított csupasz lábát.

– Hogy világos legyen – szólalt meg a leány, lábait egymáshoz dörzsölve –, én nem vagyok tünde. Varázslónő, azaz tündér vagyok, de… kicsit nem tipikus. Eh, talán nem is vagyok az egyáltalán.

– Sajnálom, igazán.

– Mit sajnálsz úgy?

– Azt mondják… – A lovag elvörösödött, és hebegni kezdett. – Azt mondják, a tündérek, ha ifjakkal találják magukat szemben, elvezetik őket Tündeországba, és ott… Mogyoróbokor alatt, mohaszőnyegen kell velük megesküdni…

– Értem. – Ciri gyors pillantást vetett rá, majd nagyot harapott a kolbászból.

– Ami Tündeországot illeti – mondta, miután lenyelte a falatot –, jó ideje már, hogy elmenekültem onnan, és egyáltalán nem sürgős, hogy visszamenjek. Ami viszont a mohaszőnyegen történő esküvőt illeti… Galahad, te tényleg nem arra az Úrnőre akadtál rá, akire kellett volna. Mindazonáltal köszönöm szépen a jó szándékot.

– Úrnőm! Nem akartalak megsérteni…

– Ne magyarázkodj.

– Minden azért van – nyögte ki –, mert elbűvölően gyönyörű vagy.

– Még egyszer köszönöm. De ebből továbbra sem lesz semmi.

Hallgattak egy ideig. Meleg volt. A zeniten álló nap kellemessé forrósította a köveket. Enyhe szellőcske borzolta fel a tó tükrét.

– Mit jelent… – szólalt meg Galahad hirtelen, különösen zaklatott hangon. – Mit jelent a vérző élű lándzsa? Mit jelent az átszúrt combú Király, és miért szenved? Mit jelent a fehérbe öltözött szűz, aki a grált hordozza, az ezüsttálat…

– És ezen kívül – szólt közbe Ciri – jól érzed magad?

– Én csak kérdem.

– Én viszont nem értem a kérdésedet. Ez valami megbeszélt jelszó? Jelzés, amiről a beavatottak felismerik egymást? Légy kegyes, magyarázd meg.

– De amikor nem vagyok rá képes.

– Akkor miért kérdezted?

– Mert ez… – jött zavarba. – Nos, röviden szólván… Volt köztünk, aki nem kérdezte meg, amikor alkalma volt rá. Szájában feledte a nyelvét, vagy szégyellte magát… Nem kérdezte meg, és ez okból rengeteg kellemetlensége lett. Mi tehát most mindig megkérdezzük. Minden esetre.

•

– Vannak ebben a világban varázslók? Tudod, olyanok, akik mágiával foglalkoznak. Mágusok. Beavatottak.

– Ott van Merlin. És Morgana. De Morgana gonosz.

– És Merlin?

– Átlagos.

– Tudod, hol lehet vele találkozni?

– De még mennyire! Camelotban. Artúr király udvarában. Épp oda igyekszem.

– Messze van?

– Innen Powysba, a Hafren-folyó felé, aztán a Hafren mentén Glevumba, a Sabrina-tenger partvidékére, amonnan pedig már közel van a Nyárvidék-síksága. Mindez valami tíznapi lovaglás…

– Túl messze van.

– Lehet még – dadogta a lovag – kissé megrövidíteni az utat, Cwm Pwcca felé tartva. De az elátkozott völgy. Borzalom, ami ott van. Y Dynan Bach Têgek élnek ott, rosszindulatú törpék…

– És te parádénak viselsz kardot?

– Mire képes a kard a varázslatokkal szemben?

– Mire képes, mire képes, ne félj. Én vaják vagyok. Hallottál valaha ilyesmiről? Á, világos, hogy nem hallottál. A törpéidtől pedig nem tartok. Elég sok ismerősöm van a törpök között.

Na persze, gondolta Galahad.

•

– Tó Úrnője?

– Cirinek hívnak. Ne hívj Tó Úrnőjének. Rossz emlékeket kelt ez bennem, kellemetleneket, taszítókat. Abban az országban hívtak így… Hogy is hívtad azt az országot?

– Faërie. Vagy ahogy a druidák mondják: Annwn. A szászok meg úgy mondják: Tündeország.

– Tündeország… – Ciri összébb húzta a vállán a lovagtól kapott kockás pikt takarót. – Voltam ott, tudod? Beléptem a Fecske-toronyba, és zsupsz, máris tündék között voltam. Épp ők hívtak így. A Tó Úrnőjének. Kezdetben még tetszett is ez nekem. Hízelgett. Egészen addig, amíg meg nem értettem, hogy ebben az országban, ebben a toronyban és ennél a tónál egyáltalán nem Úrnő vagyok, hanem fogoly.

– Ott történt – Galahad nem bírta ki –, hogy vérfoltos lett az inged?

A leány hosszan hallgatott.

– Nem – mondta végre, és a lovagnak úgy tetszett, kissé megremegett a hangja. – Nem ott. Éles a szemed. Mit tegyek, az igazság elől nem szökhetünk meg, nincs miért a fejünket a homokba dugni… Igen, Galahad. Gyakran véreztem össze mostanában. Ellenségeim vérével, akiket megöltem. És barátaim vérével, akiket menteni igyekeztem… És akik a karjaimban haltak meg… Mit nézel annyira?

– Nem tudom, vajh isteni, vagy halandó hölgy vagy… Vagy az istennők egyike… Ha viszont e földi siralomvölgy lakója volnál…

– A lényegre, ha volnál oly szíves.

– Szeretném hallani – Galahad tekintete felizzott – a történeted. Kegyeskednél elmondani, ó, Úrnőm?

– Hosszú.

– Van időnk.

– És nem túl jó a vége.

– Nem hiszem.

– Miért nem?

– Daloltál, amikor a tóban fürödtél.

– Jó megfigyelő vagy. – Elfordította a fejét, összeszorította az ajkát, és arca hirtelen fintorba torzult. – Igen, jó megfigyelő vagy. De nagyon naiv.

– Meséld el a történeted. Kérlek.

– Mit tehetek – sóhajtott fel. – Jól van, ha akarod… Elmesélem.

Kényelmesebben helyezkedett el. A lovag is kényelmesebben helyezkedett el. A lovak az erdő szélén lépegettek, a gyepet meg a gyógyfüveket harapdosták.

– Az elejétől – kérlelte Galahad. – A legelejétől…

– Ezt a történetet – szólalt meg egy pillanat múlva, és szorosabban burkolózott be a pikt takaróba – egyre inkább olyannak látom, mint aminek nincs eleje. Abban sem vagyok biztos, hogy már véget ért. Tudnod kell, hogy a múlt szörnyen összegabalyodott a jövővel. Egy tünde még azt is mondta egyszer, hogy ez olyan, mint az a kígyó, amelyik a saját farkába harap. Ezt a kígyót, tudd meg, Uroborosznak hívják. És az, hogy a saját farkába harap, azt jelenti, hogy a kör bezárul. Minden időpillanatban benne rejlik a múlt, a jelen és a jövő. Minden időpillanatban benne rejlik az örökkévalóság. Érted?

– Nem.

– Nem baj.

Igazsággal mondom néktek, aki hisz az álmoknak, olyan, mint aki el akarja fogni a szelet, vagy meg akarja ragadni az árnyakat. Csalóka képpel, görbe tükörrel ámítja magát, mely hazudik, vagy a vajúdó fehérnéphez hasonló dőreségeket hord össze. Valósággal ostoba, aki a rémálmoknak hitelt ad, és az ámítás útjára tér.

Mindazonáltal aki az álmokat semmibe veszi, és semmit, de semmit sem hisz el nekik, az ugyancsak értelmetlent cselekszik. Mert hiszen ha az álmoknak semmilyen jelentésük nem volna, akkor az istenek, bennünket megteremtvén, miért adományozták volna nekünk az álmodás képességét?

Burján próféta bölcsességei, 34,1

Minden, mi van e bús világon,

álomba ködlő furcsa álom.

EA Poe: Álom az álomban

(ford: Kosztolányi Dezső)

MÁSODIK FEJEZET

Szellő borzolta ráncokba a tó üstként párolgó felszínét, végigűzte rajta a szétoszlatott ködfoszlányokat. Ütemesen nyikorogtak és koppantak az evezővillák, vízből kiemelkedő tollaik csillogó csöppek zuhatagát fröccsentették szerteszét.

Condwiramurs átnyújtotta kezét a csónak peremén. Olyan csigalassúsággal haladtak, hogy a víz csak egészen aprót borzolódott fel, ahogy körülölelte a tenyerét.

– Ah, ah – mondta, annyi szarkazmust vegyítve a hangjába, amennyit csak bírt. – Micsoda sebesség! Egyenest száguldunk a hullámokon. Majd’ beleszédül az ember feje!

Az evezős, egy alacsony, zömök, erőteljes férfi mérgesen és zavarosan mormogott valamit, fel sem emelte őszes, gyapjas haja alól a tekintetét. A növendéknek már nagyon elege volt a dörmögésből, krákogásból és nyögdécselésből, amelyekkel ez a ripők a kérdéseit lerázta magáról, amióta csak a csónakba szállt.

– Óvatosabban – sziszegte, nehezen őrizve meg a nyugalmát. – Ettől a heves evezéstől be lehet lázasodni.

A férfi ezúttal feléje fordította barnára égett, cserzett bőrhöz hasonló sötétségű arcát. Dörmögött, krákogott, ősz borostával borított állának intésével mutatott rá a peremhez erősített faorsóra és a vízbe merülő, a csónak mozgásától kifeszülő zsinórra. Abban a legnyilvánvalóbb meggyőződésben, hogy a magyarázat kimerítő volt, folytatta az evezést. Ugyanabban az ütemben, mint előtte. Evező fel. Szünet. Evező a lapát feléig a vízbe. Hosszú szünet. Húzás. Még hosszabb szünet.

– Aha – mondta könnyedén Condwiramurs, és felnézett az égre. – Értem. A csónak húzta villantó a fontos, melynek a megfelelő sebességgel és a kellő mélységben kell mozognia. A halászat a fontos. A többi lényegtelen.

Ez annyira nyilvánvaló volt, hogy a férfi még arra sem vette a fáradságot, hogy dörmögjön vagy krákogjon.

– Kit érdekelne – monologizált tovább a leány –, hogy egész éjjel úton voltam? Hogy éhes vagyok? Hogy a hátsóm fáj és viszket a kemény és vizes padtól? Hogy pisilnem kell? Nem, csak a legyező halfogás a fontos. Aminek egyébként nincs értelme. Semmi sem harap rá egy villantóra, amit a folyószűkület közepén vonszolnak, húszölnyi mélységben.

A férfi felnézett, ocsmány tekintetet vetett rá, és nagyon, de nagyon dörmögősen dörmögött. Condwiramurs kivillantotta a fogsorát, elégedett volt magával. A ripők továbbra is lassan evezett. Dühös volt.

A leány elterpeszkedett a far felőli kispadon, és keresztbe tette a lábát. Úgy, hogy sokat mutasson a szoknya kivágásában.

A férfi dörmögött, göcsörtös tenyerével jól megszorította az evezőket, úgy tett, mintha csak a legyezőzsinórt nézné. Az világos volt, hogy nem is gondolt az evezés tempójának meggyorsítására. A növendék lemondóan sóhajtott, és az égbolt szemlélgetésével foglalta el magát.

Nyikorogtak az evezővillák, briliánscsöppek hullottak az evezők tollairól.

A gyorsan felszálló ködből kisejlettek egy sziget körvonalai. És a föléje emelkedő torony sötét, vastag obeliszkje. A ripők, noha háttal ült, és nem nézett oda, rejtélyes módon felismerte, hogy már csaknem megérkeztek. Sietség nélkül ráfektette az evezőket a csónak peremére, felállt, lassan kezdte el föltekerni a zsinórt az orsóra. Condwiramurs továbbra is keresztbe vetett lábbal ült, fütyörészett, az eget nézte.

A férfi befejezte a zsinór föltekerését, megnézte a villantót, egy nagy rézkanalat, amelyhez piros gyapjúcsomóval ellátott hármashorog volt odaerősítve.

– Jaj, jaj – mondta édeskésen Condwiramurs. – Nem fogtunk semmit, ajaj, micsoda kár. Érdekes, mitől van ez a pech? Lehet, hogy a csónak túl gyorsan ment?

A férfi tekintete tele volt rondasággal. Leült, krákogott, kiköpött a vízbe, göcsörtös kezével megragadta az evezőket, mélyen meggörnyedt. Az evezők megcsobbantak, belecsaptak a vízbe, a csónak nyílként lendült előre a tavon, a víz zúgva felhabzott az orrnál, örvénylett köröskörül. A szigetig hátralévő negyed nyíllövésnyi távolságot két dörmögésnél kevesebb idő alatt tették meg, és a csónak akkora lendülettel csúszott föl a kavicsokra, hogy Condwiramurs leesett a padról.

A férfi dörmögött, krákogott és kiköpött. A növendék tudta, hogy civilizált emberi beszédre lefordítva ez annyit jelentett: takarodj a csónakomból, okoskodó boszorkány. Azt is tudta, nemigen számíthat rá, hogy a karjában viszi ki. Levette csizmácskáit, provokatívan magasra emelte a ruháját, és kiszállt. Elharapott egy káromkodást, mert a kagylóhéjak fájdalmasan szúrták a talpát.

– Kösz a fuvart – mondta összeszorított fogakkal.

Meg sem várva a visszadörmögést, körül sem nézve, mezítláb indult el a kőlépcső felé. Valamennyi kényelmetlenség és szenvedés nyomtalanul elmúlt és elröppent, fokozódó izgatottsága elfeledtette őket. Íme itt van Inis Vitre szigetén, a Loc Blest-tavon. Itt van azon a majdhogynem legendás helyen, ahová kizárólag a kiválasztott kevesek juthattak el.

A reggeli köd már teljesen felszállt, a homályos égboltot erősebben világította meg a nap vörös gömbje. A torony gyilokjárója fölött süvöltöző sirályok keringtek, sarlósfecskék száguldoztak.

A partról a teraszra vezető lépcső tetején, egy kuporgó és vicsorgó kimérát ábrázoló szoborra támaszkodva állt Nimue.

A Tó Úrnője.

•

Vékonyka és alacsony termetű volt, nem sokkal magasabb öt lábnál. Condwiramurs azt hallotta róla, hogy fiatal korában Könyöknyinek hívták, most láthatta, hogy a gúnynév találó volt. De biztos volt benne, hogy legalább fél évszázada már, hogy senki sem merészelné így szólítani a kicsiny varázslónőt.

– Condwiramurs Tilly vagyok – mutatkozott be, miközben meghajolt; kissé zavarban volt, mert csizmácskáit még mindig a kezében tartotta. – Örülök, hogy a szigeteden vendégeskedhetek, Tó Úrnője.

– Nimue – javította ki könnyedén a kicsiny mágusnő. – Nimue, semmi több. Elhagyhatjuk a címeket és a jelzőket, Tilly kisasszony.

– Ebben az esetben én Condwiramurs vagyok. Condwiramurs, semmi több.

– Akkor engedelmeddel, Condwiramurs. A reggelinél majd beszélgetünk. Úgy vélem, megéheztél.

– Nem tagadom.

•

Reggelire túró, metélőhagyma, tojás, tej és rozskenyér volt, két fiatalka, csöndeske, keményítőillatú szolgálólány tálalta fel. Condwiramurs evés közben magán érezte a kicsiny varázslónő tekintetét.

– A toronynak – mondta lassan Nimue, miközben figyelemmel kísérte a leány minden mozdulatát és csaknem minden falatot, amit csak a szájához emelt – hat szintje van, ebből egy a föld alatt. A szállásod a föld feletti második szinten van, minden szükséges kényelemmel el van látva. A földszint, amint látod, a gazdasági rész, itt vannak a szolgák lakószobái is. A föld alatt, akárcsak az első és a harmadik emeleten, laboratórium, könyvtár és galéria van. Valamennyi említett emeletre és a rajtuk található helyiségekbe szabad belépésed és korlátlan hozzáférésed van, akkor és olyan módon használhatod őket meg ami bennük található, amikor és ahogy kedved tartja.

– Megértettem. Köszönöm.

– A két legfelső szinten vannak a saját szobáim és a saját dolgozószobám. Ezek abszolút privát helyiségek. Hogy elkerüljük a félreértéseket: hallatlanul érzékeny vagyok ezekben a dolgokban.

– Tiszteletben tartom.

Nimue az ablak felé fordult, ott láthatta a Dörmögő Evezős Urat, aki már megbirkózott Condwiramurs csomagjával, és most horgászbotokat, orsókat, kézihálókat, merítőhálókat és egyéb halászati holmikat rakodott a csónakba.

– Egy kissé ódivatú vagyok – folytatta Nimue. – De bizonyos dolgokat kizárólagos joggal szoktam használni. Mondjuk a fogkefémet. Privát szobámat, könyvtáramat, mosdómat. És a Halászkirályt. Ne próbálkozz, kérlek, a Halászkirály használatával.

Condwiramursnak kis híján torkán akadt a korty tej. Nimue arca kifejezéstelen volt.

– És ha… – folytatta, mielőtt a leány visszanyerte volna beszélőképességét. – Ha ő próbálkozik téged használni, utasítsd vissza.

Condwiramurs, miután végre lenyelte a tejet, fürgén bólintott, óvakodott bármiféle kommentártól. Bár a nyelve hegyén volt, hogy nincs gusztusa halászokhoz, kivált, ha gorombák. És túrófehérségű ősz fürtök tapadnak a fejükre.

– Iiigen – mondta vontatottan Nimue. – A bevezetésen tehát túl lennénk. Ideje rátérni a konkrétumokra. Nem vagy kíváncsi rá, mi az oka, hogy az összes jelölt közül épp téged választottalak ki?

Condwiramurs, ha egyáltalán elgondolkodott rajta, mit válaszoljon, azt is csak azért tette, hogy ne látsszék túlságosan beképzeltnek. De hamarost arra a következtetésre jutott, hogy Nimue előtt még a legcsekélyebb mértékű szerénykedés is túl hamisan fog hangzani.

– Az akadémia legjobb álomlátója vagyok – felelte hűvösen, tárgyilagosan, hencegés nélkül. – És harmadévben második helyen végeztem az álomjósok között.

– Azt is idehozathattam volna, aki első helyezett volt. – Nimue valósággal fájdalmasan őszinte volt. – Zárójelben, épp azt a győztest ajánlották nekem, egyébként némi nyomatékkal, mert alighanem valaki fontos ember fontos leánykája. És ami az álomlátást, az álomjóslást illeti, bizonyára tudod, kedves Condwiramurs, hogy ez meglehetősen szeszélyes adomány. Még a legjobb álomlátó is kudarcot vallhat.

Condwiramurs lenyelte a visszavágást, hogy az ő kudarcait egy kézen össze lehet számolni. Végül is mesterrel beszélgetett. Kegyeskedj tudni, mik az arányok, mondogatta az egyik nagy tudású professzor az akadémián.

Nimue könnyed, elismerő fejbólintással nyugtázta hallgatását.

– Nyelvet szereztem az iskolában – mondta kis szünet után. – Onnan tudom, hogy az álomlátást nem kell bódítószerekkel segítened. Örülök neki, ugyanis nem tűröm a kábítószereket.

– Mindenféle porok nélkül is álmodom – szögezte le enyhe büszkeséggel Condwiramurs. – Az álomjósláshoz az is elég, ha van horgom.

– Tessék?

– Hát horgom – köhintett a növendék. – Vagyis egy olyan tárgy, amely valahogy kapcsolódik ahhoz, amiről álmodnom kell. Valamilyen dolog. Vagy kép…

– Kép?

– Aha. Egész jól álmodom képre.

– Ó – mosolyodott el Nimue. – Ó, ha a kép segít, akkor nem lesz gond. Ha legyűrted a reggelit, akkor menjünk, legjobb álomlátó és második helyezett álomjós. Jó lesz, ha haladéktalanul elmagyarázom neked, miért választottalak ki épp téged asszisztensemnek.

Hideget sugároztak a kőfalak, amit nem enyhítettek sem a súlyos gobelinek, sem a megsötétedett faburkolat. A kőpadlót a csizmatalpon keresztül is fagyosnak érezte.

– Ez az ajtó itt – jegyezte meg hanyagul Nimue – a laboratóriumba vezet. Amint elhangzott, kedved szerint használhatod. Persze ajánlatos az óvatosság. Főként azokban a kísérletekben kell mértékletesnek lenni, amikor a söprűkkel hordatunk vizet.

Condwiramurs illedelmesen elröhintette magát, bár a vicc szakállas volt. Mindegyik oktató olyan tréfákkal traktálta a gondjaira bízottakat, amelyek a mitikus varázslóinas mitikus kalandjairól szóltak.

A lépcső tengeri kígyóként kanyargott fölfelé, úgy látszott, mintha soha nem érne véget. És meredek volt. Mire a helyszínre értek, Condwiramurs megizzadt, és erősen zihált. Nimuén egyáltalán nem látszott meg az erőfeszítés.

– Erre, kérlek. – Kinyitott egy tölgyfa ajtót. – Vigyázz, küszöb!

Condwiramurs belépett, és felsóhajtott.

A szoba galéria volt. A mennyezettől a padlóig képek borították a falakat. Hatalmas, régi, foszladozó, repedezett olajképek, miniatúrák, megsárgult réz- és fametszetek, kifakult akvarellek és szépiák lógtak mindenfelé. Voltak ott modernista színekben pompázó vízfestmények és temperaképek, élénk vonású foltmaratott és rézkarcok, litográfiák és kontrasztos mélynyomású grafikák, melyek kifejező sötét foltokkal vonzották a tekintetet.

Nimue az ajtóhoz legközelebb lévő kép előtt állt meg, amely egy óriási fa alatt összegyűlt csoportot ábrázolt. Először a vászonra nézett, majd Condwiramursra, és hallgatag tekintete fölöttébb beszédes volt.

– Kökörcsin – mondta a növendék, aki azonnal felfogta, miről van szó, és nem váratta meg Nimuét – balladát énekel a Bleobheris tölgy alatt.

Nimue elmosolyodott, bólintott. És arrébb lépett, a következő kép előtt állt meg. Akvarell. Szimbolizmus. Két női árnykép a hegyen. Fölöttük sirályok keringenek, alattuk, a hegy lábánál, árnyak körmenete.

– Ciri és Triss Merigold, látnoki vízió Kaer Morhenben.

Mosoly, bólintás, egy lépés, újabb kép. Galoppozó lovas, torz égerfasor köríti, a fák ágkarjaikkal feléje nyúlnak. Condwiramurs úgy érezte, a hideglelés környékezi.

– Ciri… Hmm… Ez talán amikor Geralthoz lovagol, hogy a félszerzet Hofmeier farmján találkozzanak.

Újabb kép, megsötétedett olajfestmény. Csatakép.

– Geralt és Cahir a Jaruga hídját védik.

A többi gyorsan ment.

– Yennefer és Ciri, első találkozásuk Melitele szentélyében. Kökörcsin és Eithne driád a Brokiloni-erdőben. Geralt csapata hóviharban a Malheur-hágón…

– Bravó, pompás – szakította félbe Nimue. – Nagyszerűen ismered a legendákat. Most már tudod, mi volt a második oka annak, hogy te kerültél ide, és nem valaki más.

•

Az ébenfa asztal fölött, amelyhez leültek, hatalmas csatakép tornyosult, elsőre úgy látszott, a brennai csatát ábrázolja, az ütközet valamelyik kulcsjelenetét, vagyis valakinek a giccsesen hősi halálát. A festmény minden kétséget kizáróan a Karthauzi Miklós alkotása volt, felismerhető expresszív, a részletekre ügyelő pontosságáról és a művészre jellemző luminista hatásokról.

– Természetesen ismerem a vajákról és a vajáklányról szóló legendát – szólalt meg Condwiramurs. – Ismerem, habozás nélkül el tudom mondani, részletesen. Süldő koromban imádtam ezt a történetet, agyonolvastam. És arról álmodoztam, hogy én legyek Yennefer. De őszinte leszek: még ha első látásra kitörő szerelem lett volna is, még ha kirobbanóan heves lett volna is… Nem tartott örökké.

Nimue felvonta a szemöldökét.

– Ezt a történetet – folytatta Condwiramurs – népszerű rövid változatokban és az ifjúságnak szóló verziókban, kiragadott és ad usum delphini illedelmesített segédletekben ismertem meg. Aztán természetesen belekezdtem az úgynevezett komoly és teljes, a részletesség végső határáig, néha még e határokon túl is bőbeszédű változatokba. Ekkor a szenvedély átadta a helyét a hűvös reflexióknak, a vad hevesség afféle házastársi kötelezettségnek. Ha érted, mire gondolok.

Nimue alig észrevehető fejbólintással közölte, hogy érti.

– Összegezve, jobban kedvelem azokat a legendákat, amelyek erősebben ragaszkodnak a legendás konvenciókhoz, nem keverik össze a regéket a valósággal, nem próbálják meg integrálni a mese egyszerű és egyenes vonalú erkölcsiségét a mélyen erkölcstelen történelmi igazsággal. Jobban kedvelem azokat a legendákat, amelyekhez nem írnak utószót enciklopédisták, régészek és történészek. Azokat, amelyekben a konvenció mentes a kísérletezésektől. Jobban kedvelem, ha a herceg felmászik az Üveghegy csúcsára, megcsókolja az alvó királylányt, aki felébred, és utána mindketten soká és boldogan élnek. Egy legendának így kell végződnie, nem másként… Kinek az ecsetje alkotta ezt a Ciri-portrét? Ezt az en piedet?

– Cirinek nincs egyetlen portréja sem. – Az apró varázslónő csontszáraz, tárgyilagos hangon válaszolt. – Sem itt, sem másutt a világon. Nem maradt fenn egyetlen portré, egyetlen miniatúra sem, amelyet olyasvalaki festett volna, aki láthatta, ismerhette Cirit, vagy legalább emlékezhetett volna rá. Az en pied Pavettát ábrázolja, Ciri anyját, és egy törp, Ruiz Dorrit festette, a cintrai uralkodók udvari festője. Köztudott, hogy Dorrit Ciri portréját is megalkotta, amikor ő kilencéves volt, szintén en piedben, de ez az Infánsnő agárral című kép sajnos elveszett. De térjünk vissza a legendához és a róla szóló véleményedhez. És ahhoz, hogyan kellene szerinted a legendának végződnie.

– Jól kell végződnie – mondta Condwiramurs indulatos magabiztossággal. – A jónak és az igazságnak kell diadalt aratnia, a gonoszt példásan meg kell büntetni, a szerelemnek életük végéig kell egybekötnie a szeretőket. És a fenébe is, egyetlen pozitív hős se pusztulhat el! És Ciri legendája? Hogyan végződik?

– Hát persze. Hogyan?

Condwiramurs egy pillanatra elnémult. Nem várta ezt a kérdést, tesztet, vizsgáztatást, csapdát szimatolt. Hallgatott, nem akarta, hogy szaván foghassák.

Hogyan végződik Geralt és Ciri legendája? Hisz ezt mindenki tudja.

Nézte a sötét tónusú akvarellt, a tó kipárállásától takart vízen suhanó formátlan bárkát, amelyet hosszú póznával hajt egy alig kivehető fekete árnykép, egy nő.

Pont így végződik a legenda. Pont így.

Nimue olvasott a gondolataiban.

– Nem olyan biztos ez, Condwiramurs. Ez egyáltalán nem annyira biztos.

•

– Ezt a legendát – kezdett bele Nimue – egy vándor mesemondó szájából ismertem meg. Falusi gyerek voltam, a falu bognárjának a negyedik lánya. Az az idő, amikor Szélykoma mesemondó, a vén csavargó a falunkban vendégeskedett, gyerekkorom legszebb percei közé tartozott. Ki lehetett szakadni a nehéz munkából, lelki szemeimmel láthattam azokat a mesés csodákat, láthattam a távoli világot… Gyönyörű és csodás világot… Még a kilenc mérföldnyire lévő városka piacánál is távolibbat és csodásabbat…

– Hat-hét éves lehettem akkor. A legidősebb nővérem tizennégy volt. És máris görnyedt a munkától, a hajladozástól. Női sors! Kicsi koruktól erre készítették fel nálunk a lányokat! Hajladozni! Örökké csak hajladozni, hajladozni és meggörnyedni a munkában, a gyerekgondozásban, a terhességben, amire egy fickó juttatott, alig hogy ki tudtad heverni a gyermekágyat…

– Ezektől az öreges meséktől kezdtem el valami többre vágyni, mint a görnyedés és a robotolás, valami többről álmodozni, mint a termés, a férj meg a gyerekek. Az első könyv, amelyet az erdőben saját kezűleg gyűjtött szeder eladásából származó bevételből vettem, a Ciri legendája volt. Ez a változat, ahogy te mondtad oly szépen, illedelmesített segédlet volt gyerekek számára, ad usum delphini. Ez a változat tökéletesen nekem való volt. Gyöngén tudtam olvasni. De már akkor tudtam, mit akarok. Olyan akartam lenni, mint Filippa Eilhart, mint Sheala de Tancarville, mint Assire var Anahid…

Mind a ketten arra a vízfestményre néztek, amelyen enyhe chiaroscuroban egy várterem volt látható, egy asztal és az asztalt körülülő nők. Legendás nők.

– Az akadémián – folytatta Nimue –, ahová egyébként csak a második nekifutásra kerültem be, a mágiatörténeti órákon csak a Nagypáholy nézőpontjából foglalkoztam a mítosszal. Eleinte szó szerint nem volt időm rá, hogy a magam kedvére olvasgassak, magolnom kellett, hogy… Hogy lépést tartsak a grófok és bankárok lánykáival, akiknek minden könnyen ment, akik kinevették a falusi leányzót…

Elhallgatott, megropogtatta az ujjait.

– Végül – folytatta – találtam időt az olvasásra, de akkor meg rájöttem, hogy Geralt és Ciri kalandjai jóval kevésbé kötnek le, mint gyerekkoromban. Hasonló jelenség zajlott le, mint nálad. Hogy is mondtad ezt? Házastársi kötelesség? Egészen addig így volt…

Elhallgatott, megtörölte az arcát. Condwiramurs elképedve vette észre, hogy a Tó Úrnőjének remeg a keze.

– Úgy tizennyolc éves lehettem, amikor… Amikor valami történt. Valami, amitől Ciri legendája életre kelt bennem. Komolyan, tudományosan kezdtem el vele foglalkozni. Ennek szenteltem az életemet.

A növendék hallgatott, bár szinte forrt benne a kíváncsiság.

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád – mondta fanyarul Nimue. – Hisz mindenki tudja, hogy a Tó Úrnőjén már-már beteges szenvedély lett úrrá a Ciri legendájával kapcsolatban. Mindenki arról pletykál, hogy ez az eleinte ártalmatlan bogarasság afféle narkotikus függőséggé, sőt, mániává alakult át. Ezekben a pletykákban jócskán van igazság, kedves Condwiramursom, jócskán van igazság! És mivel téged választottalak asszisztensemül, te is mániákus és függő leszel. Ugyanis ezt meg fogom követelni. Legalábbis a gyakorlat idejére. Érted?

A növendék fejbólintással válaszolt.

– Csak hiszed, hogy érted. – Nimue úrrá lett magán, és lecsillapult. – De majd elmagyarázom. Fokozatosan. És ha eljön az ideje, mindent megmagyarázok neked. Egyelőre…

Elhallgatott, kinézett az ablakon a tóra, a Halászkirály csónakjának fekete csíkjára, amely élesen elvált az aranyban rezgő víz felszínétől.

– Egyelőre pihend ki magad. Nézd meg a galériát. A szekrényekben és a tárlókban albumokat és egy csomó grafikát találsz, mindegyik témája a mondával kapcsolatos. A könyvtárban megvan a legenda összes változata és átköltése, meg a tudományos feldolgozások többsége. Fordíts erre némi időt. Nézz körül, olvass, koncentrálj. Azt akarom, hogy legyen anyagod az álomhoz. Horgod, ahogy te mondtad.

– Így teszek. Nimue asszony?

– Tessék.

– Ez a két portré… Amelyek egymás mellett vannak… Ez sem Ciri?

– Ciriről egyetlen portré sem létezik – ismételte türelmesen Nimue. – A késői korok művészei kizárólag zsánerképen ábrázolták, mind a maga fantáziája szerint. Ami ezeket a portrékat illeti, a bal oldali inkább a téma szabad variációja, ugyanis Lara Dorren aep Shiadhal tündelányt ábrázolja, akit a festőnő nem ismerhetett. A festőnő ugyanis, akit bizonyára ismersz a legendából, Lydia van Bredevoort volt. Az egyik fennmaradt olajfestménye az akadémián látható.

– Tudom. És ez a másik portré?

Nimue hosszan nézte a képet. A szomorú pillantású, szőke hajú karcsú leányt. Zöld ujjas fehér ruhát viselt.

– Robin Anderida festette – mondta visszafordulva, egyenesen Condwiramurs szemébe nézve. – És hogy kit ábrázol… Te mondd meg nekem, álomlátó és álomjós. Álmodd meg. És mondd el az álmod.

•

Robin Anderida mester elsőként vette észre a közeledő császárt, görnyedve hajolt meg. Stella Congreve liddertali grófnő felállt és bókolt, gyors mozdulattal ugyanerre ösztönözte a faragott karosszékben ülő leányt.

– Üdvözlet a hölgyeknek. – Emhyr var Emreis bólintott. – Téged is üdvözöllek, Robin mester. Hogy halad a munka?

Robin mester zavartan krákogott, és megint meghajolt, kezét idegesen a köpenyébe törülte. Emhyr tudta, hogy a művész heveny agorafóbiában szenved, és betegesen félénk. De kit zavart ez? Az volt a fontos, ahogy festett.

A császár, ahogy utazás közben szokta, az Impera gárdadandár tiszti egyenruháját viselte: fekete páncélt és ezüst szalamandrát formázó hímzéssel ellátott köpenyt. Közelebb ment, megnézte a portrét. Először a portrét, és csak aztán a modellt. A szomorú pillantású, szőke hajú karcsú leányt. Zöld ujjas fehér ruhát viselt, krizolitfüggővel díszített kicsiny kivágással.

– Pompás – mondta a császár szándékosan maga elé, hogy ne derüljön ki, mit dicsér. – Pompás, mester. Folytassa, kérem, ne fordítson rám figyelmet. Megengedi egy szóra, grófnő?

Az ablakhoz lépett, intett, hogy a grófnő kövesse.

– Elutazom – mondta halkan. – Államügyek. Köszönöm a vendéglátást. És őt is. A hercegnőt. Igazán jó munka, Stella. Igazán dicséret illet. Téged is, őt is.

Stella Congreve mélyen, bájosan bókolt.

– Császári felséged túl jó hozzánk.

– Nyugtával dicsérd a napot.

– Ah… – Enyhén összeszorította a száját. – Hát így vagyunk?

– Hát így vagyunk.

– Mi lesz vele, Emhyr?

– Nem tudom – felelte a császár. – Tíz nap múlva megújítom az offenzívát északon. És nehéz, nagyon nehéz harc ígérkezik. Vattier de Rideaux nyomon követi az ellenem irányuló összeesküvéseket és szövetkezéseket. Sokféle, nagyon sokféle dologra késztethet engem az államérdek.

– Ez a gyerek semmiben sem bűnös.

– Mondottam: az államérdek. Az államérdeknek semmi köze az igazságossághoz. Egyébként…

Legyintett.

– Beszélni akarok vele. Négyszemközt. Gyere közelébb, hercegnő. Tovább, tovább, élénkebben. A császár parancsolja.

A leány mélyen bókolt. Emhyr végigmérte, visszaemlékezett arra a messzemenő következményekkel járó Loc Grim-i kihallgatásra. Teljes mértékben elismeréssel, sőt, csodálattal adózott Stella Congreve-nek, aki az azóta eltelt hat hónap alatt képes volt arisztokrata kis hölggyé átváltoztatni ezt az esetlen kiskacsát.

– Hagyjanak magunkra – parancsolta. – Tarts szünetet, Robin mester, mondjuk, mosd ki az ecseteket. Téged viszont, grófnő, arra kérlek, hogy szíveskedj az előszobában várakozni. Te meg, hercegnő, szabadjon kérnem, gyere velem ki a teraszra.

Az éjszaka lehullott nedves hó olvadozott az első reggeli napsugarakban, de Darn Rowan várának toronytetői és oromzatai még nedvesek voltak, és úgy csillogtak, mintha lángban égnének.

Emhyr kiment a terasz korlátjához. A leány – az etikettnek megfelelően – egy lépés távolságban maradt el mögötte. A császár türelmetlen mozdulattal intett, hogy lépjen közelebb.

Hosszan hallgatott, mindkét kezével a korlátra támaszkodott, a hegyeket bámulta, a sziklás meredélyek mészfehérségéből élesen kiváló örökzöld tiszafákat. Csillogott a folyó völgy alján végighúzódó olvadt ezüstszalagja.

Érezhető volt a levegőben a tavasz.

– Túl ritkán járok erre – szólalt meg Emhyr. A leány hallgatott.

– Túl ritkán jövök errefelé – ismételte meg, s közben megfordult. – Pedig ez szép és nyugalmat árasztó hely. Szép a környék… Egyetértesz?

– Igen, felséges császár.

– Érezhető a levegőben a tavasz. Igazam van?

– Igen, felséges császár.

Lentről, az udvarról énekszó hallatszott, amibe zörgés, csörömpölés és patacsattogás vegyült. A kíséret, miután tájékoztatták, hogy a császár indulást parancsolt, sietősen útra készülődött. Emhyrnek eszébe jutott, hogy a gárdisták között volt valaki, aki énekelni szokott. Gyakran. És a körülményektől függetlenül.

Vesd rám kegyes tekinteted

Kéklő szemeiddel

Ajándokozd kegyeidet

Tünde szépségeddel

Hajlasd felém jó szívedet

Minden éji perced

Ne tagadd meg kellemidet

Ahogy én sem tőled

– Szép ballada – mondta gondolataiba merülve, végigsimítva ujjaival súlyos, aranyból készült császári nyakláncát.

– Szép, felséges császár.

Vattier azt bizonygatja, már Vilgefortz nyomára jutott. Hogy pár napon, legföljebb egy héten belül megtalálja. Az árulók feje lehull, és Nilfgaardba vezetik az igazi Cirillát, Cintra királynőjét.

És amíg Nilfgaardba érkezik a valódi Ciri, valamit kezdeni kell a hasonmással is.

– Emeld fel a fejed.

Engedelmeskedett.

– Van valami kívánságod? – kérdezte hirtelen éles hangon. – Panaszod? Kérésed?

– Nincs, felséges császár. Nincsen.

– Igazán? Érdekes. No de hisz nem parancsolhatom meg, hogy legyen. Emeld fel a fejed, ahogy egy hercegnőhöz illik. Stella biztosan megtanított rá, hogyan viselkedj?

– Igen, felséges császár.

Lényegében jól betanították, gondolta. Előbb Rience, majd Stella. Jól betanították a szerepére és az egész dologra, bizonyára megfenyegették, hogy ha téved vagy hibázik, azért kínvallatás és halál a fizetség. Figyelmeztették, hogy szigorú, a hibákat nem megbocsátó közönség előtt kell játszania. A szörnyű Emhyr var Emreis, Nilfgaard császára előtt.

– Mi a neved? – kérdezte éles hangon.

– Cirilla Fiona Elen Riannon.

– Az igazi neved.

– Cirilla Fiona…

– Ne élj vissza a türelmemmel. A neved!

– Cirilla… – A leány hangja megtört, mint egy pálcika. – Fiona…

– Elég, a Nagy Napra mondom – sziszegte. – Elég!

A leány hangosat szívott az orrán. Az etikett ellenére. Remegett az ajka, de ezt az etikett nem tiltotta.

– Nyugodj meg – parancsolta, de már halkan, csaknem szelíden. – Mitől tartasz? Szégyelled a saját neved? Félsz megvallani? Fűződik hozzá valami kellemetlen dolog? Ha kérdem, csak azért teszem, mert azt szeretném, ha az igazi neveden szólíthatnálak meg. De tudnom kell, hogy hangzik.

– Sehogyan – felelt a leány, nagy szeme lángnyelveket tükröző smaragdként csillant fel hirtelen. – Mert az a név semmilyen, felséges császár. Olyasvalakihez illő név, aki maga is senki. Ameddig Cirilla Fiona vagyok, addig jelentek valamit… Addig, amíg…

A hangja oly hirtelen akadt a torkán, hogy ösztönösen a nyakához kapott, mintha nem nyakék, hanem fojtogató nyakszorító lett volna rajta. Emhyr tovább nézegette, még mindig elismeréssel adózott Stella Congreve-nek. Ugyanakkor bosszús is lett. Indokolatlanul bosszús. Ettől aztán még jobban az lett.

Mit akarok én ettől a gyerektől, gondolta, közben érezte, hogy dagad benne a bosszúság, forr, habzik, mint leves a bográcsban. Mit akarok én ettől a gyerektől, aki…

– Tudnod kell, leányzó, hogy semmi közöm sem volt az elrablásodhoz – mondta éles hangon. – Semmi közöm sem volt ahhoz, hogy idehoztak. Nem adtam ilyen parancsot. Becsaptak…

Dühös volt magára, tudatában volt, hogy hibázik. Már rég véget kellett volna vetni ennek a beszélgetésnek, fenségesen, uralkodó módjára, fenyegetően kellett volna véget vetni neki, imperátorhoz illően. El kellett volna feledkeznie erről a leányról, a zöld szeméről. Ez a leány nem létezett. Hasonmás volt. Imitáció. Még neve sem volt. Egy senki volt. És egy imperátor nem beszélget olyasvalakivel, aki egy senki. Egy imperátor nem ismeri be a tévedését olyasvalaki előtt, aki egy senki. Egy imperátor nem kér bocsánatot, nem sajnálkozik olyasvalaki előtt, aki…

– Bocsáss meg – mondta, és a szavak idegenül, kellemetlenül tapadtak az ajkára. – Hibát követtem el. Igen, ez az igazság, hibás vagyok abban, ami veled történt. Hibáztam. De a szavamat adom, hogy már semmi sem fenyeget téged. Semmi rossz nem történik veled. Semmi bántódás, semmi sérelem, semmi kellemetlenség. Nem kell félned.

– Nem félek. – A leány felemelte a fejét, és az etikettel ellenkezve egyenesen a szemébe nézett. Emhyr megremegett, szíven ütötte ez a becsületes és bizalmas tekintet. Máris kihúzta magát, császáriasan, émelyítően fenségesen.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz.

A leány újra ránézett, a császár pedig önkéntelenül is felidézte azt a számtalan esetet, amikor éppen ezen a módon fizette ki a lelkiismeretét, ha valakivel aljasul bánt. Szíve mélyén galád örömöt érzett, hogy ilyen olcsón megússza.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz – ismételte meg, és mivel már fáradt volt, a hangja egyszerre emberségesebb lett. – Teljesítem minden kívánságod.

Csak nehogy rám nézzen, gondolta. Nem viselem el a tekintetét.

Az emberek állítólag félnek rám nézni, gondolta. De mitől félek én?

A fenébe Vattier de Rideaux-val és az ő államérdekével. Ha megkér rá, hazavitetem, oda, ahonnan elrabolták. Hatlovas aranyhintóval vitetem vissza. Elég, ha megkér rá.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz – ismételte.

– Köszönöm, felséges császár – mondta a leány, és lesütötte a szemét. – A felséges császár nagyon nemeslelkű és bőkezű. Ha lehetne egy kérésem…

– Mondd.

– Itt szeretnék maradni. Itt, Darn Rowanban. Stella asszonynál.

Nem csodálkozott. Érezte, hogy valami ilyesmi következik.

Tapintata visszatartotta, hogy olyasmit kérdezzen, ami mindkettejüknek megalázó lett volna.

– A szavamat adtam – mondta fagyosan. – Legyen hát akaratod szerint.

– Köszönöm, felséges császár.

– A szavamat adtam – ismételte, közben igyekezett kerülni a leány tekintetét –, és meg is tartom. De úgy gondolom, rosszul döntöttél. Nem azt a kívánságodat adtad elő, amelyiket kellett volna. Ha megváltoztatnád a véleményed…

– Nem változtatom meg – mondta a leány, amikor látta, hogy a császár nem fejezi be a mondatot. – Miért változtatnám meg? Stella asszonyt választottam, olyan dolgokat választottam, amilyeneket nemigen tapasztaltam életemben… Otthont, melegséget, jóságot… Jó szívet. Nem lehet hibás az ilyen döntés.

Szegény naiv teremtés, gondolta Emhyr var Emreis császár, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd, az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng. Éppen ezzel a döntéssel követi el a legszörnyűbb tévedést.

De valami – talán egy rég elfeledett emlék – visszatartotta a császárt attól, hogy ezt fennhangon is kimondja.

•

– Érdekes – mondta Nimue, miután végighallgatta a beszámolót. – Valóban érdekes álom. Volt még másvalami?

– Naná! – Condwiramurs gyors és biztos csapással vágta le a tojás csúcsát. – Még mindig zúg a fejem ettől a parádétól! De ez normális. Új helyen az első éjszaka mindig őrült álmokat hoz. Tudod, Nimue, rólunk, álomlátókról azt mondják, a tehetségünknek nem az a lényege, hogy álmodunk. Ha figyelmen kívül hagyjuk a transzban vagy hipnózisban látott víziókat, a mi álomképeink sem intenzitásukban, sem képi gazdagságukban, sem prekognitív tartalmukban nem különböznek mások álmaitól. Valami egészen más különböztet meg és határozza meg a képességeinket. Mi emlékszünk az álmainkra. Ritkán esik meg, hogy elfelejtjük, amit álmodunk.

– Mert a belső elválasztású mirigyeitek nem tipikusan működnek, hanem a csak rátok jellemző módon – szólt közbe a Tó Úrnője. – A ti álmaitok triviális kifejezéssel nem egyebek, mint a szervezet által kiválasztott endorfinok. Ahogy a vad mágikus tehetségek többsége, a tiétek is prózaian szerves jellegű. De minek beszélek olyasmiről, amit magad is kiválóan tudsz. Hallgatlak, milyen álmokra emlékszel még?

– Fiatal fiú – ráncolta össze a szemöldökét Condwiramurs – vándorol egy sivár mezőn, vállán az iszákja. A mező sivár, tavaszias. Fűzfák… Az utak mentén és a mezsgyéken. Fűzfák, görbék, odvasak, terjedelmesek… Kopárak, még nem zöldültek ki. Megy a fiú, körülnézeget. Leszáll az éj. Az égen feltűnnek a csillagok. Az egyik mozog. Egy üstökös. Vöröses, csillogó szikra szeli át ferdén az égboltot…

– Bravó – mosolyodott el Nimue. – Bár fogalmam sincs, kiről álmodtál, legalább pontosan meghatározható az esemény időpontja. A vörös üstökös hat napig volt látható tavasszal, a cintrai béke megkötésének évében. Pontosabban március első napjaiban. A többi álomban is voltak dátumjelzők?

– Az én álmaim – prüszkölt Condwiramurs, közben megsózta a tojást – nem falusi kalendáriumba valók! Nincs bennük naptári cédula! De hogy pontosan fejezzem ki magam, álmodtam a brennai csatáról is, biztos azért, mert jól megbámultam a galériádban a Karthauzi Miklós festményét. És a brennai csata dátuma is ismert. Ugyanaz az év, mint az üstökösé. Nem tévedek?

– Nem tévedsz. Volt valami különös abban a csataálomban?

– Nem volt. Lovak, emberek és fegyverek kavarogtak. Emberek verekedtek és ordítottak. Valaki, biztos nem volt normális, azt üvöltötte: „Sasok! Sasok!”

– Mi volt még? Azt mondtad, kész parádét láttál álmodban.

– Nem emlékszem… – Condwiramurs elhallgatott. Nimue elmosolyodott.

– Na jó. – A növendék dölyfösen felhúzta az orrát, nem hagyta, hogy a Tó Úrnője gunyoros megjegyzést tegyen. – Hát persze, néha elfelejtem. Senki sem tökéletes. Ismétlem, az álmaim látomások, nem könyvtári cédulák…

– Tudom – szakította félbe Nimue. – Nem álomlátó képességeidet vizsgáztatjuk, hanem a legendát elemezzük. Rejtélyeit és fehér foltjait. Egyébként egész jól megy, már az első álmokban megfejtetted, ki az a lány a portrén, Ciri hasonmása, akivel Vilgefortz próbálta meg becsapni Emhyr császárt…

Abbahagyták, mert bejött a konyhába a Halászkirály. Miután meghajolt, és dörmögött valamit, kivett a szekrényből egy cipót, egy kétfülű fazekat meg egy vászoncsomagocskát. Majd kiment, nem feledkezve meg róla, hogy meghajoljon és dörmögjön.

– Erősen biceg – mondta Nimue látszólag önkéntelenül. – Súlyosan megsebesült. Vadkan szaggatta meg a lábát egy vadászaton. Ezért tölt annyi időt a csónakjában. A sebei nem zavarják az evezésben és a halfogásban, a csónakban megfeledkezik a rokkantságáról. Nagyon rendes és jó ember. Nekem meg…

Condwiramurs illedelmesen hallgatott.

– Férfira van szükségem – világosította fel tárgyilagosan az apró varázslónő.

Nekem is, gondolta a növendék. A fenébe, ahogy visszamegyek az akadémiára, azonnal hagyni fogom, hogy valaki elcsábítson. Jó a cölibátus, de legföljebb egy szemeszteren át.

Nimue megköszörülte a torkát.

– Ha befejezted a reggelizést és az álmodozást, menjünk át a könyvtárba.

•

– Térjünk vissza az álmodra.

Nimue kinyitott egy dossziét, átlapozott néhány szépia akvarellt, majd kivett egyet. Condwiramurs azonnal felismerte.

– A Loc Grim-i kihallgatás?

– Persze. Bemutatják a hasonmást a császári udvarban. Emhyr úgy tesz, mintha lépre ment volna, jó képet vág a gonosz játékhoz. Nézd csak, itt állnak az északi királyságok nagykövetei, akiknek eljátsszák ezt az előadást. Itt meg a nilfgaardi hercegeket látjuk, akiket sérelem ért: a császár elutasította a lányaikat, semmibe vette rokoni ajánlatukat. Bosszúra éhesen sugdolóznak, összehajolva, máris összeesküvést és gyilkosságot fontolgatnak. A hasonmás leány lehajtott fejjel áll, a festő, a titokzatosságot hangsúlyozandó, még az arcvonásait elrejtő keszkenővel is ellátta.

– És nem tudunk semmi többet – folytatta kisvártatva a varázslónő – a hamis Ciriről. A legendának egyetlen változata sem közli, mi lett később ezzel a hasonmással.

– Kikövetkeztethető viszont – mondta szomorúan Condwiramurs –, hogy a leánynak nem volt a sorsa irigylésre méltó. Amikor Emhyr megszerezte az eredetit, márpedig tudjuk, hogy megszerezte, megszabadult a hamisítványtól. Álmomban nem éreztem meg a tragédiát, pedig alapjában véve kellett volna valamit éreznem, ha… Másrészt, amit álmaimban látok, az nem feltétlenül a teljes igazság. Mint minden ember, ábrándokról álmodom. Vágyakról. Kívánalmakról… És félelmekről.

– Tudom.

•

Ebédig társalogtak, miközben egy köteg dossziét és grafikát néztek át. A Halászkirálynak láthatóan sikeres fogása volt, mert ebédre nyárson sült lazac volt. Vacsorára is.

Éjjel Condwiramurs rosszul aludt. Túlságosan is teleette magát.

Nem álmodott semmit. Ez kissé feszélyezte, el is szégyellte magát, de Nimue egyáltalán nem vette ezt rossz néven. Van időnk, mondta. Sok éjszaka van még előttünk.

•

Inis Vitre tornyában több fürdőszoba is volt, tele luxussal, ragyogtak a márványtól, és csillogtak a rézborításoktól, padlófűtés melegítette fel őket; a szerkezet valahol a pincében volt. Condwiramurs nem zavartatta magát, órák hosszat elidőzött a kádakban, de időnként a fürdőházban, a tóba nyúló mólóra épített kicsiny fabódéban is találkozott Nimuéval. A meglocsolt kövekről felszálló gőztől lihegve, vizesen üldögéltek a padokon, laza mozdulatokkal csapkodták magukat nyírfasöprűkkel, sós izzadság csorgott a szemükbe.

– Ha jól értettem – Condwiramurs megtörölte az arcát –, az én Inis Vitre-i gyakorlatomnak az a lényege, hogy álmodjam meg a vaják és a vajáklány legendájának valamennyi fehér foltját.

– Jól értetted.

– Napközben azzal, hogy grafikákat nézegetünk és társalgunk, fel kell hogy töltődjem az álmokhoz, hogy éjjel megálmodhassam egy esemény igazi, ismeretlen verzióját?

Ezúttal Nimue még azt sem látta szükségesnek, hogy helyeseljen. Magára suhintott párat a kissöprűvel, felállt, vizet fröccsentett a felhevített kövekre. Gőz tört fel, a forróságtól egy pillanatra elállt a lélegzetük.

Nimue a vödörből magára öntötte a maradék vizet. Condwiramurs megcsodálta az alakját. A varázslónőnek, kicsiny termete ellenére, rendkívül arányosan felépített teste volt. Bármely húszéves megirigyelhette formáit és ruganyos bőrét. Condwiramurs, hogy ne menjünk messzire, huszonnégy éves volt. És irigyelte.

– Ha megálmodom is valamit – folytatta, s újra megtörölte izzadt arcát –, honnan vesszük a bizonyosságot, hogy a valódi változatot álmodom? Igazából nem tudom…

– Erről később – szakította félbe Nimue. – Majd kint. Elegem van már ebben a forróságban üldögélni. Hűtsük le magunkat. És utána beszélünk.

Ez is része volt a szertartásnak. Kiszaladtak a fürdőházból, meztelen talpukkal végigcsattogtak a móló deszkáin, majd vad kiáltások közepette beugrottak a tóba. Miután jól kifröcskendezték magukat, kimásztak a mólóra, kicsavarták a hajukat.

A Halászkirály, akit a fröcskölődés és a sikoltozás felriasztott, csónakjában ülve körülnézett, rájuk bámult, kezével árnyékolva a szemét, de máris elfordult, és halászholmijára irányult a figyelme. Condwiramurs az ilyen viselkedést sértőnek és megtorlandónak tartotta. Nagyon megjavult a véleménye a Halászkirályról, amikor megfigyelte, hogy azt az időt, amit nem halfogással tölt el, az olvasásnak szentelte. Még a klozettre is könyvvel járt, amely nem volt más, mint a Speculum aureum, komoly és nehéz olvasmány. Ha tehát az Inis Vitrén töltött első napokban Condwiramurs egy picit csodálkozott is Nimuén, most már rég nem. Kiderült, hogy a Halászkirály csak látszatra volt bunkó és ripők. Esetleg biztonságos álcázásra.

Mindazonáltal, gondolta Condwiramurs, sértés és megbocsáthatatlan durvaság, ha a horgokra és a villantókra figyel, amikor a mólón két pucér, nimfához méltó testű fehérszemély parádézik, akikről nem lenne szabad levennie a szemét.

– Ha valamit megálmodom – tért vissza a témára, miután egy törülközővel végigdörgölte a mellét –, mi lesz rá a biztosíték, hogy az igazi változatot álmodtam meg? Ismerem az irodalmi legendák minden verzióját, Kökörcsin Fél évszázad költészetétől Andrei Ravix Tó Úrnőjéig. Ismerem a nagy tiszteletű Jarrét, ismerem az összes tudományos feldolgozást, a népszerű kiadványokat meg sem említem. Ezek az olvasmányok nyomot hagytak bennem, hatást tettek rám, mindezt nem vagyok képes kiküszöbölni az álmaimból. Van rá esély, hogy átküzdjem magam a fikciókon, és az igazságot álmodjam meg?

– Van.

– Mekkora?

– Akkora – Nimue egy fejmozdulattal mutatott a tavon úszó csónakra –, amekkora a Halászkirályé. Magad is látod, lélegzetvételnyi szünet nélkül veti ki a horgait. Fog aztán növényeket, gyökereket, elsüllyedt tuskókat, fakérget, régi cipőket, vízbefúltakat meg a nyavalya tudja, még mit. De időnként azért fog valamit.

– Akkor szerencsés halászatot – sóhajtotta Condwiramurs, és felöltözött. – Vessük ki a csalétket, és halásszunk. Keressük meg a legenda igaz verzióit, szaggassuk le a kárpitokat és a béléseket, kopogtassuk végig a koffereket, hátha megtaláljuk a pótfeneket. De mi van akkor, ha nincs pótfenék? Minden tiszteletem, Nimue, de nem mi vagyunk az elsők ebben a halfogásban. Mi az esélye annak, hogy bármilyen részlet vagy töredék elkerülte annak a csordányi kutatónak a figyelmét, akik előttünk halászgattak? Hogy legalább egy halacskát meghagytak nekünk?

– Meghagytak – jelentette ki mély meggyőződéssel Nimue, miközben vizes haját fésülgette. – Azt, amit maguk nem tudtak, hozzátoldással és ékesszólással foltozták be. Vagy hallgatásba burkolták.

– Például?

– A vaják toussaint-i téli tartózkodását, hogy ne menjünk messzire. A legenda valamennyi változata egy rövid mondattal intézi el ezt az epizódot: „A hősök Toussaint-ben töltötték a telet.” Még Kökörcsin is, aki pedig két fejezetet szentelt az ebben a hercegségben végrehajtott tetteinek, meglepően szűkszavú, ami a vajákot illeti. Nem volna-e érdemes tehát megtudni, mi történt azon a télen? Miután elmenekült Belhavenből, és találkozott Avallac’h tündével a Tir ná Béa Arainne föld alatti komplexumban? A Caed Myrkvid-i csata és a druidanőkkel átélt kaland után? Mit csinált a vaják Toussaint-ben októbertől januárig?

– Mit csinált? Áttelelt! – robbant ki a növendék. – Olvadás előtt nem kelhetett át a hágón, tehát áttelelt és unatkozott. Nem csoda, hogy a későbbi szerzők ezt az unalmas részletet lakonikusan elintézték: „Elmúlt a tél.” Na de ha kell, megpróbálok valamit megálmodni. Van valamilyen kép vagy rajz erről?

Nimue elmosolyodott.

– Még a rajzon is van egy rajzunk.

•

A sziklán lévő freskó vadászjelenetet ábrázolt. Hanyag ecsetvonásokkal felrajzolt sovány emberkék íjakkal és dárdákkal üldöztek vadul szökellve egy nagy lila bölényt. A bölény oldala tigriscsíkos volt, és líra alakban meghajló szarvai között valami szitakötőszerű lebegett.

– Tehát – csóválta meg a fejét Regis – ez az a kép. Amelyet Avallac’h tünde festett. Az a tünde, aki sokat tudott.

– Igen – helyeselt szárazon Geralt. – Épp ez az a kép.

– Csak az a probléma, hogy az általunk tökéletesen átkutatott barlangokban nyoma sincs tündéknek, sem azoknak a teremtményeknek, amelyeket említettél.

– Itt voltak. Most elrejtőztek. Vagy elhordták magukat.

– Ez vitán felül áll. Ne felejtsd el, kizárólag a flaminika közbenjárására kaptál meghallgatást. Nyilván úgy gondolták, egy meghallgatás elegendő. Azután, hogy a flaminika meglehetősen kategorikusan elutasította az együttműködést, tényleg nem tudom, mit csinálhatsz még. Egész nap ezekben a barlangokban kószálunk. Nem tudok ellenállni annak a benyomásomnak, hogy értelmetlenül.

– Én sem tudok ellenállni – mondta a vaják keserűen – ennek a benyomásnak. Soha nem értem meg a tündéket. De legalább most már tudom, miért nem rajong értük az emberek többsége. Mert nehéz ellenállni annak a benyomásnak, hogy a bolondját járatják velünk. A tündék mindenben, amit tesznek, amit mondanak, amit gondolnak, a bolondját járatják velünk, csúfolódnak. Kigúnyolnak.

– Az antropomorfizmus szól belőled.

– Egy kicsit, talán. De a benyomás marad.

– Mit csináljunk?

– Visszamegyünk Caed Myrkvidbe, Cahirhoz, akinek a druidalányok már biztosan meggyógyították a megskalpolt buksiját. Aztán lóra ülünk, és eleget teszünk Anna Henrietta hercegnő meghívásának. Ne vágj arcokat, vámpír. Milvának bordatörése van, Cahirnak a fejét verték szét, egy kis toussaint-i pihenés mindkettőnek jót tesz. Kökörcsint is ki kell kaparni a botrányból, mert úgy tűnik, alaposan belekeveredett.

– Hát akkor – sóhajtott fel Regis – legyen így. Távolságot kell tartanom a tükröktől és a kutyáktól, vigyáznom kell a varázslókra és a telepatákra… És ha mindamellett lelepleznének, számítok rád.

– Számíthatsz – válaszolta komolyan Geralt. – Nem hagylak magadra a bajban. Pajtás.

A vámpír elmosolyodott, és mivel csak magukban voltak, minden agyarát kimutatta.

– Pajtás?

– Az antropomorfizmus szól belőlem. Menjünk tovább, kifelé ezekből az odúkból, pajtás. Mert itt kizárólag a reumát kaphatjuk el.

– Kizárólag. Hacsak… Geralt? Tir ná Béa Arainne, a tündék nekropolisza aszerint, amit láttál, a sziklafestmény mögött van, pontosan emögött a fal mögött… Be lehetne oda jutni, ha… Na, tudod. Ha szétvernénk ezt. Erre nem gondoltál?

– Nem. Nem gondoltam.

•

A Halászkirály megint sikerrel járt, mert vacsorára füstölt pisztráng volt. A hal annyira finom volt, hogy a tanítás kárba ment. Condwiramurs megint teleette magát.

•

Condwiramursra megtette a hatását a füstölt pisztráng. Ideje aludni, gondolta, amikor már másodszor kapta magát azon, hogy gépiesen forgatja a könyv lapjait, miközben semmit sem fog fel az olvasottakból. Álmodni kell már.

Ásított egyet, letette a könyvet. Szétdobálta a párnákat, olvasóról pihenő módra váltott. Varázsigével oltott lámpát. A szoba egy pillanat alatt áthatolhatatlan, melaszsűrű homályba süllyedt. A súlyos velúrfüggönyök résmentesen voltak behúzva – a növendék már rég kitapasztalta, hogy sötétben jobban megy az álmodás. Mit válasszak, töprengett, és elnyújtózott, forgolódott a lepedőn. Hagyatkozzam az álomjóslás ösztönére, vagy próbáljak valamilyen horgonyzót találni?

Az álomlátók, dicsekvő bizonykodásuk ellenére, jóslaterejű álmaiknak még a felére sem emlékeznek, azok nagy része színüket és alakjukat veszítve zűrzavaros képekben maradt meg az álomjósok emlékezetében, mint egy tükrös-üveglapos gyermekjáték, egy kaleidoszkóp. Az a kisebb baj, ha a képek összevissza jöttek, és még látszólagos jelentésük sem volt, akkor nyugodtan napirendre lehetett térni fölöttük. A nem emlékszem lényegében azt jelenti, hogy nem érdemes rá emlékezni. Az álomlátók zsargonjában az ilyen álmokat „gittnek” hívták.

Rosszabbak és kissé szégyenletesebbek voltak a „látomások” – azok az álmok, amelyekből az álomlátók csak részletekre, mindössze jelentéstöredékekre emlékeztek, azok az álmok, amelyekből reggelre csak jelzésszerű homályos érzés maradt meg. Ha a „látomás” túl sokszor ismétlődött, biztosak lehettek benne, hogy fontos álomjóslati értékű álommal akadt dolguk. Ekkor az álomlátók összpontosítással és autoszuggesztióval igyekeztek kikényszeríteni egy konkrét „látomást”. A legjobb eredményekkel az a módszer járt, ha rögtön ébredés után újabb álmodásra kényszerítik magukat – ezt hívták „horgászásnak”. Ha az álmot nem sikerült „kihorgászni”, megmaradt az a lehetőség, hogy újra megpróbálják előidézni ugyanazt az álomvíziót a következő szeánszok egyikén, elalvás előtti koncentrálással és meditálással. Az ilyenfajta álomprogramozást nevezték el „lehorgonyzásnak”.

Condwiramursnak a szigeten eltöltött tizenkét éjszakát követően volt már három listája, három álomkészlete. Volt egy sikerekkel büszkélkedő lista – azoknak a „látomásoknak” a listája, amelyeket az álomlátó eredményesen „kihorgászott” vagy „lehorgonyzott” . Ide tartoztak azok az álmok, amelyek a Thanedd-szigeti lázadásról szóltak vagy a vajáknak és csapatának a Sudduth-völgyben, tavaszi áradások közepette, szétázott utakon megtett utazásáról, a Malheur-hágón való átkelésükről. A növendék nem ismerte be Nimuénak, de volt egy kudarclista is, olyan álmok, amelyek minden erőfeszítése ellenére végig rejtélyek maradtak. És volt egy munkalista – olyan álmok, amelyek még a sorukra vártak.

És volt még egy különös, de nagyon kellemes álom, töredékesen, pillanatfelvételekben, érthetetlen hangokkal és selymes érintéssel tért időnként vissza.

Kedves, gyöngéd álom.

Jól van, gondolta Condwiramurs, és behunyta a szemét. Legyen.

•

– Úgy látszik, tudom, mivel foglalkozott a vaják, amikor Toussaint-ban telelt.

– Nocsak, nocsak. – Nimue felnézett a szemüvege fölött, épp egy bőrbe kötött mágiatankönyvet lapozgatott. – Megálmodtál végre valamit?

– De még milyet! – mondta dicsekedve Condwiramurs. – Megálmodtam! Geralt vajákot és egy rövid fekete hajú, zöld szemű nőt. Nem tudom, ki lehetett. Talán az a hercegnő, akit Kökörcsin említ az emlékirataiban?

– Nyilván figyelmetlenül olvastad – hűtötte le kissé a varázslónő. – Kökörcsin pontosan leírja Anarietta hercegnőt, és más források is megerősítik, hogy, idézem, a haja gesztenyebarna színben csillogott, valóságos arany fénykört vonva köréje.

– Hát akkor nem az – egyezett bele a növendék. – Az én nőm fekete volt. Mint az előbb, valóságos szén. Az álom pedig… Hmmm… Érdekes volt.

– Figyelmesen hallgatlak.

– Beszélgettek. De ez nem közönséges beszélgetés volt.

– Mi volt benne, ami nem közönséges?

– Az idő nagy részében a nő a vaják vállán tartotta a lábát.

•

– Mondd csak, Geralt, hiszel benne, hogy van szerelem első látásra?

– És te hiszel benne?

– Hiszek.

– Most már tudom, mi köt össze bennünket. Az egymást vonzó ellentétek.

– Ne légy cinikus.

– Miért ne? A cinizmus állítólag az intelligencia bizonyítéka.

– Nem igaz. A cinizmus, minden pszeudointelligens körítése mellett undorítóan hazug. Nem viselek el semmiféle hazugságot. De ha már ennél tartunk… Mondd csak, vaják, mit szeretsz bennem a legjobban?

– Ezt.

– Cinikus helyett most triviális és banális lettél. Próbáld meg újra.

– A legjobban az eszedet szeretem benned, az intelligenciádat és a lelki mélységedet. A függetlenségedet és a szabadságodat, a…

– Felfoghatatlan, honnan van benned ennyi szarkazmus.

– Ez nem szarkazmus volt, hanem tréfa.

– Nem tűröm az ilyen tréfákat. Főleg amikor nincs itt az idejük. Kedvesem, mindennek megvan a maga ideje, és minden evilági dolognak megvan a kijelölt órája. Ideje van a hallgatásnak, és ideje a beszédnek, ideje van a sírásnak, és ideje a nevetésnek, ideje van a vetésnek, és ideje a vetkezésnek, elnézést, az aratásnak, ideje van a tréfának, és ideje a komolyságnak…

– Ideje van a testi becézgetésnek, és ideje az önmegtartóztatásnak?

– Na ne vedd ezt annyira szó szerint! Inkább egyezzünk meg, hogy most ideje van a bókolásnak. A bókok nélküli szeretkezésnek fiziológiaszaga van, és a fiziológia lapos. Mondj nekem bókokat!

– A Jarugától a Buináig senkinek nincs olyan szép feneke, mint neked.

– Ezt kikaptam, most a változatosság kedvéért valami barbár északi folyócskákkal mértél össze. Ha nem törődünk ennek a metaforának a minőségével úgy egyáltalán, nem lehetne azt mondani: az Albától a Veldéig? Vagy az Albától a Sansretourig?

– Soha életemben nem voltam az Albánál. Igyekszem az ítélkezést elkerülni, ha nem támasztják alá hiteles tapasztalatok.

– Óh! Igazán? Vélelmezem tehát, hogy feneket, mert hisz róla van szó, eleget láttál és tapasztaltál ahhoz, hogy ítélhess? Nem, fehérhajú? Hány nőd volt előttem? He? Kérdeztelek, vaják! Nem, nem, hagyjál, el a mancsokkal, ezen a módon nem bújsz ki a válasz alól. Hány nőd volt előttem?

– Egy sem. Te vagy az első.

– Na végre!

•

Nimue nagyon is hosszan nézegette azt a képet, amelyik enyhe chiaroscuróban ábrázolt egy kerek asztal körül ülő tíz nőt.

– Kár – szólalt meg végül –, hogy nem tudjuk, hogy néztek ki valójában.

– A nagymesternők? – robbant ki Condwiramursból. – Hiszen rengeteg portréjuk létezik! Csak Arethusában…

– Azt mondtam: valójában – szakította félbe Nimue. – Nem azokra a hízelgő képmásokra gondolok, amelyeket más hízelgő képmások alapján festettek. Ne felejtsd el, voltak olyan idők, amikor pusztították a varázslónők arcképeit. És magukat a varázslónőket is. Aztán eljött a propaganda ideje, amikor a mesternőknek már a külsejükkel is tiszteletet, csodálatot és istenfélelmet kellett kiváltaniuk. Ebből a korból származik az összes Páholygyűlés, Egyletgyűlés és Konvent, ezek a képek és grafikák mind asztalokat ábrázolnak, körülöttük tíz nagyszerű, elbűvölően bájos nő ül. De igazi, hiteles portrék nincsenek. Két kivétellel. Hiteles Margarita Laux-Antille portréja, amelyik Thanedd szigetén, Arethusában van, és csodával határos módon menekült meg a tűzvészből. Hiteles Lan Exeterben, Ensenadában Sheala de Tancarville portréja is.

– És Francesca Findabairnak a tündék festette portréja a vengerbergi Pinakotekában?

– Hamisítvány. Amikor megnyílt a Kapu, és a tündék elmentek, minden művészeti alkotást magukkal vittek vagy megsemmisítettek, egyetlen képet sem hagytak itt. Nem tudjuk, valóban olyan szép volt-e a Völgyek Százszorszépe, amilyennek a monda leírja. Egyáltalán nem tudjuk, hogy nézett ki Ida Emean. És mivel Nilfgaardban nagyon szorgalmasan és alaposan pusztították el a varázslónők képeit, fogalmunk sincs, milyen volt Assire var Anahid és Fringilla Vigo valódi külseje.

– Mégis, fogadjuk el, egyezzünk meg – sóhajtotta Condwiramurs –, hogy mindegyikük pont olyan volt, amilyeneknek később a portréik ábrázolták őket. Méltóságteljes, hatalmas, jó és bölcs, gondoskodó, igazságos és nemes. És gyönyörű, lenyűgözően gyönyörű… Fogadjuk ezt el. Akkor valahogy könnyebb lesz az életünk.

•

Inis Vitrén a napi elfoglaltság egyre unalmasabb lett, rutinjelleget öltött. Condwiramurs álmainak elemzése, ami már reggeli közben elkezdődött, rendszerint délig elhúzódott. Déltől ebédig sétával töltötte az időt a növendék – ebből is hamar unalmas rutin lett. Nehéz is lett volna ezen csodálkozni. A szigetet egyetlen óra alatt kétszer is meg lehetett kerülni, és közben olyan izgalmas dolgokat lehetett nézegetni, mint a gránitkövek, törpefenyők, kavicsok, kagylók, sirályok meg a tó vize.

Az ebéd utáni hosszú sziesztát társalgás követte, könyvek, tekercsek, kéziratok lapozgatása, képek, grafikák és térképek nézegetése. És hosszú, éjszakába nyúló viták a legenda és az igazság kölcsönös viszonyáról…

Ezután jött az éjszaka, meg az álmok. Különféle álmok. Kiütköztek a cölibátus jelei. Condwiramurs a vajáklegenda rejtélyei helyett a Halászkirályról álmodott a lehető legkülönfélébb helyzetekben, a szélsőségesen nem-erotikusaktól az extrém erotikusakig. A szélsőségesen erotikamentes álmokban a Halászkirály a csónakjához erősített kötélen vonszolta. Lassan, álmatagon evezett, következésképpen ő lemerült a tóban, lesüllyedt, fuldoklott, ráadásul iszonyú félelem gyötörte – úgy érezte, hogy a tó fenekéről kiválik és feléje úszik fölfelé valami borzalom, amely be akarja kapni a csónak által húzott csalétket, amely ő maga volt. Már-már meg akarta ragadni az a valami, amikor a Halászkirály erősebbet rántott az evezőn, és ezzel kimenekítette őt a láthatatlan ragadozó állkapcsai közül. Merülés közben fulladozott a víztől, ekkor ébredt fel.

Az egyértelműen erotikus álmokban az erősen himbálódzó csónak fenekén térdelt, felsőteste átlógott a peremen, a Halászkirály pedig a tarkóját megragadva lelkesen dugta, közben dörmögött, krákogott és köpködött. Condwiramurs a fizikai élvezet mellett zsigeri rémületet érzett – mi lesz, ha Nimue rajtakapja őket? Egyszer csak a tó vizében meglátta, hogy ott ringatózik az apró varázslónő fenyegető arca… és verejtékben úszva ébredt fel.

Ilyenkor felkelt, kinyitotta az ablakot, teleszívta magát éjjeli levegővel, holdfénnyel, a tó fölött gomolygó köddel.

És álmodott tovább.

•

Inis Vitre tornyának oszlopokon álló, a tó fölött függő terasza volt. Condwiramurs eleinte nem figyelt fel erre, de végül eltöprengett ezen. A terasz különös volt, ugyanis teljesen hozzáférhetetlennek bizonyult. A torony egyetlen általa ismert helyiségéből sem lehetett erre a teraszra kimenni.

Condwiramurs, mivel tudta, hogy a varázslónők lakóhelye nem nélkülözheti az efféle titkos rendellenességeket, nem tett fel kérdéseket. Még akkor sem, amikor a tó partján sétálva meglátta Nimuét, amint őt nézi arról a teraszról. Amely ezek szerint csak az illetékteleneknek és a profánoknak volt hozzáférhetetlen.

Egy kissé rossz néven vette, hogy őt profánnak tartja, de megmakacsolta magát, és úgy tett, mintha mi sem történt volna. De nem telt bele sok idő, mire a titokra fény derült.

Ez azután történt, hogy egész sorozatnyi, Wilma Wessely akvarelljei által előidézett álmot látott. A festőnő, akit láthatóan elbűvölt a legendának ez a részlete, összes művét Ciri Fecske-toronybeli tartózkodásának szentelte.

– Fura álmaim vannak ezektől a képecskéktől – panaszkodott a növendék másnap reggel. – Képecskékről… álmodom. Folyton ugyanazokról a képecskékről. Nem helyzetekről, nem jelenetekről, hanem képecskékről. A torony ablakában álló Ciriről… Egy mozdulatlan képecskéről.

– És ez minden? Egyetlen élmény sincs, csak vizuális?

Nimue nyilván tudta, hogy a Condwiramurshoz hasonlóan tehetséges álomlátók valamennyi érzékszervükkel álmodnak – nemcsak látnak álom közben, mint az emberek többsége, hanem hallanak, tapintanak, szagolnak, sőt, ízlelnek is.

– Semmi – rázta meg a fejét Condwiramurs. – Csak…

– No, no?

– Egy gondolat. Makacs gondolat. Hogy ennek a tónak, ennek a toronynak egyáltalán nem az úrnője, hanem a foglya vagyok.

– Kövess.

Ahogy feltételezte Condwiramurs, a teraszra csak a varázslónő privát szobáiból lehetett kijutni; ezek a helyiségek patyolattiszták voltak, pedáns rend uralkodott bennük, szantálfa-, mirha-, levendula- és naftalinillatot árasztottak. Kicsiny titkos ajtón és csigalépcsőn keresztül vezetett az út lefelé. Így juthattak a megfelelő helyre.

A szoba falain a többitől eltérően sem faburkolat, sem tapéta nem volt, csak puszta fehérség, amitől nagyon világos lett. A világosságot még fokozta, hogy hatalmas hármas ablaka volt, ami inkább üvegajtónak bizonyult, ott lehetett kimenni a tó fölött függő teraszra.

A szobában nem volt más bútor, mint két karosszék, egy óriási tükör ovális mahagóni keretben, egy vízszintes karú állványféle, amelyen gobelin függött. A gobelin ötször hét lábnyi lehetett, rojtjai a padlóig értek.

A faliszőnyeg hegyi tó fölé magasodó sziklaormot ábrázolt. A sziklába olvadó vár a szirtfal részének látszott. Ezt a várat jól ismerte Condwiramurs. Számos illusztrációról.

– Vilgefortz erődje, ide börtönözték be Yennefert. Ez az a hely, ahol véget ért a legenda.

– Így van – helyeselt látszólag közömbösen Nimue. – Ott ért véget a legenda, legalábbis az ismert változatokban. Mivel pont ezeket a változatokat ismerjük, ezért tűnik úgy, hogy ismerjük a befejezést. Ciri elmenekült a Fecske-toronyból, ahol álmod szerint raboskodott. Amikor rájött, mit akarnak vele csinálni, elmenekült. A legenda ennek a menekülésnek több változatát is közli…

– Nekem – szólt közbe Condwiramurs – az tetszik a legjobban, amelyikben különböző tárgyakat dobál maga mögé. Fésűt, almát és kendőt. De…

– Condwiramurs.

– Bocsánat.

– A menekülésnek, mint mondtam, sok változata van. De továbbra sem világos egészen, hogyan került Ciri a Fecske-toronyból egyenest Vilgefortz várába. A Fecske-tornyot nem tudod megálmodni. Próbáld megálmodni a várat. Jól nézd meg ezt a gobelint… Figyelsz rám?

– Ez a tükör… Bűvös, igaz?

– Nem. A pattanásaimat szoktam kinyomni előtte.

– Bocsánat.

– Ez Hartmann-tükör – magyarázta Nimue, mivel látta, hogy a növendék az orrát ráncolja, és duzzogó képet vág. – Ha akarod, nézz bele. De kérlek, légy óvatos.

– Igaz-e – kérdezte izgatottan remegő hangon Condwiramurs –, hogy a Hartmann-nal át lehet jutni más…

– Világokba? Persze. De nem azonnal, előkészület, meditáció, koncentrálás és rengeteg más dolog nélkül. Amikor óvatosságra intettelek, másra gondoltam.

– Mire?

– Két irányban működik. A Hartmannból mindig kijöhet valami.

•

– Tudod, Nimue… Amikor ezt a gobelint nézem…

– Álmodtál róla?

– Álmodtam. De furcsán. Madártávlatból. Madár voltam… Kívülről láttam ezt a várat. Nem tudtam bemenni. Valami védte a bejáratot.

– Nézd meg a gobelint – utasította Nimue. – Nézd meg az erődöt. Nézd meg figyelmesen, összpontosíts a részletekre. Koncentrálj erősen, vésd ezt a képet erősen az emlékezetedbe. Azt akarom, hogy álmodban légy ott, menj be. Fontos, hogy bemenj.

•

Kint, a vár falain túl, valóságos ördögi förgeteg tombolhatott, a kandalló tűzterében csak úgy süvöltött a láng, sebesen falta a fahasábokat. Yennefer élvezte a meleget. Igaz, mostani börtöne nagyságrenddel melegebb volt annál a nedves veremnél, ahol nagyjából két hónapot töltött el, de ez sem igen volt ínyére. A veremben teljesen elveszítette az időérzékét, később sem sietett senki tájékoztatni róla, hányadika van, de biztos volt benne, hogy tél van, december, sőt, talán január.

– Egyél, Yennefer – mondta Vilgefortz. – Egyél, kérlek, ne zavartasd magadat.

A varázslónőnek eszében sem volt zavartatnia magát. Kizárólag azért birkózott meg a csirkével lassan és ügyetlenül, mert alig begyógyult ujjai még mindig tehetetlenek, merevek voltak, nagy nehezen tudta a kést és a villát tartani. Kézzel pedig nem akart enni – demonstrálni kívánta felsőbbségét Vilgefortzcal és a többi lakomázóval, a varázsló vendégeivel szemben. Egyiküket sem ismerte.

– Őszinte sajnálattal kell közölnöm veled – mondta Vilgefortz, ujjaival a serleg talpát cirógatva –, hogy gyámoltad, Ciri megvált ettől a világtól. Ezért kizárólag magadat hibáztathatod, Yennefer. És az értelmetlen makacsságodat.

Az egyik vendég, egy alacsony, sötét hajú férfi hatalmasat tüsszentett, batiszt zsebkendőbe fújta az orrát. Dagadt, kivörösödött és láthatóan igen csak bedugult az orra.

– Egészségedre – mondta Yennefer, aki egyáltalán nem reagált Vilgefortz rosszindulatú szavaira. – Mitől ez a szörnyű megfázás, kedves uram? Huzatban álltál fürdés után?

Egy másik vendég, egy idősebb, magas termetű, sovány, csúnya fakó szemű férfi váratlanul felröhögött. A megfázott pedig, bár bosszúsan rándult össze az arca, meghajlással és egy kurta náthás mondattal köszönte meg a varázslónőnek. Annyira azért nem volt a mondat kurta, hogy ne tetsszék ki belőle a nilfgaardi akcentus.

Vilgefortz elfordította a fejét. Már nem volt rajta sem az arany rácsozat, sem a szemgödrében a kristálylencse, de még borzalmasabban nézett ki, mint akkor nyáron, amikor először látta meg eltorzítva. A regenerálódott bal szemgolyó már működött, de jóval kisebb volt, mint a másik. Lélegzetelállító látvány.

– Te, Yennefer – sziszegte –, biztosan azt tételezed fel, hogy hazudok, hogy lépre csallak, megpróbállak félrevezetni. Minek tennék ilyet? A Ciri haláláról szóló hír ugyanúgy megrendített, mint téged, mit is beszélek, jobban, mint téged. Végtére is nagyon is konkrét reményt fűztem a lánykához, olyan terveket szövögettem, amelyek a jövőmről dönthetnek. Most a lány meghalt, a terveim összeomlottak.

– Akkor jó. – Yennefer, nagy nehezen tartva meg a kést merev ujjaival, felvágta a szilvával töltött karajt.

– Téged viszont – folytatta a varázsló, nem törődve a megjegyzéssel – mindössze oktalan érzelem kötött Cirihez, ami egyformán származott a saját terméketlenségedből és a bűntudatodból. Igen, igen. Yennefer, a bűntudatodból! Tevékenyen vettél részt ugyanis a párok keresztezésében, abban a tenyésztésben, aminek köszönhetően világra jött a kis Ciri. És az érzelmeidet ráontottad ennek az egyébként sikertelen genetikai kísérletnek a gyümölcsére. Ugyanis a kísérletezők tudása kevés volt.

Yennefer csöndben ráemelte a serlegét, lélekben azért imádkozott, hogy ne essék ki az ujjai közül. Lassacskán rájött, hogy legalább két ujja nagyon sokáig merev marad. Lehet, hogy végleg.

Vilgefortzot felbosszantotta ez a mozdulat.

– Most már késő, megtörtént – mondta összeszorított fogakkal. – De tudd meg, Yennefer, hogy nekem megvolt ez a tudásom. Ha a lány is meglett volna, hasznot húztam volna ebből a tudásból. Sajnálhatod, mert valóban megerősítettem volna az anyai ösztönöd megtépázott pótlékát. Noha száraz és steril vagy, mint a kő, az én jóvoltomból nemcsak lányod, hanem unokád is lett volna. Vagy legalább egy unokapótlékod.

Yennefer megvetően nevetett, bár belül szinte forrt a dühtől.

– Legnagyobb sajnálatomra el kell hogy rontsam pompás kedvedet, drágám – mondta fagyosan a varázsló. – Mert alighanem elszomorít az a hír, hogy Ríviai Geralt vaják is meghalt. Igen, igen, ugyanaz a Geralt vaják, akihez, akárcsak Cirihez, érzelmi pótlék fűzött, nevetséges emóció, émelyítően túlcukrozott oktalan érzés. Tudd meg, Yennefer, hogy a mi kedves vajákunk igazán tüzesen és látványosan vett búcsút ettől a világtól. Ámde ez alkalommal nem kell magadnak szemrehányást tenned. A vaják halálában a legkisebb mértékben sem vagy hibás. Az egész bonyodalom miattam van. Kóstold meg a marinírozott körtét, igazán kiváló.

Yennefer ibolyaszemében hideg gyűlölet lobbant fel. Vilgefortz hangosan nevetett.

– Ilyennek szeretlek – mondta. – Tényleg, ha nem volna rajtad dimeritiumbilincs, hamuvá égetnél. De a dimeritium működik, így hát kizárólag a szemeddel gyújthatsz fel.

A náthás tüsszentett, kifújta az orrát, köhögési roham vett erőt rajta, még a könnye is kicsordult. A magas pedig a varázslónőt bámulta visszataszító halszemével.

– És hol van Rience úr? – kérdezte Yennefer, a szavakat elnyújtva. – Rience úr, aki annyi mindent megígért nekem, annyi mindenről mesélt, hogy mit fog velem csinálni. Hol van Schirrú úr, aki soha nem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy taszigáljon és rugdosson? A nemrég még durva és brutális őrök miért kezdtek ijedős tisztelettel viselkedni? Nem, Vilgefortz, nem kell válaszolnod. Tudom. Amit mondtál, az csupa badarság. Ciri kicsúszott a kezeid közül, és Geralt is kicsúszott a kezeid közül, és az alkalommal élve vérfürdőt rendezett a fogdmegjeid között. És most mi lesz? A terveid összeomlottak, porrá lettek, magad ismerted be, hatalmi álmaid füstbe mentek. A varázslók és Dijkstra már bemértek, be bizony. Nem ok nélkül és nem irgalomból hagytad abba, hogy kínozz és letapogatásra kényszeríts. Emhyr császár pedig szorosabbra húzza a hálót, és bizonyára nagyon, nagyon dühös. Ess a tearth, me tiarn? A’pleine a cales, ellea?

– Beszélem a közös nyelvet – mondta a náthás, aki állta a tekintetét. – Stefan Skellennek hívnak. És egyáltalán nincs tele a gatyám, egyáltalán nincs. Sőt, még mindig úgy látom, hogy sokkal jobb a helyzetem, mint magának, Yennefer asszony.

Kimerítette a beszéd, újra köhögni kezdett, és az orrát fújta a már teljesen elázott batiszt zsebkendőbe. Vilgefortz az asztalra csapott.

– Elég a játékból – szólalt meg, rémesen forgatva miniatűr szemét. – Tudd meg, Yennefer, már nincs rád szükségem. Tulajdonképpen be kellene dugnom egy zsákba, és bele kellene fojtanom a tóba téged, de a legnagyobb mértékben viszolygok az effajta eszközöktől. Amíg a körülmények nem teszik lehetővé, vagy nem késztetnek rá, hogy másképp határozzak, elkülönítve leszel. De figyelmeztetlek, nem engedem meg, hogy gondjaim legyenek miattad. Ha megint úgy döntesz, hogy éhségsztrájkot tartasz, tudnod kell, hogy nem fogom az időmet arra vesztegetni, mint októberben, hogy csövön keresztül etesselek. Egyszerűen megengedem, hogy éhen halj. És ha szökést kísérelnél meg, az őröknek egyértelmű parancsuk van. Most pedig búcsúzom. Ha természetesen már jóllaktál…

– Nem. – Yennefer felállt, nagy lendülettel az asztalra hajította a szalvétát. – Talán ennék is még valamit, de a társaságtól elment az étvágyam. Viszlát, uraim.

Stefan Skellen tüsszentett és köhögött. A fakószemű rosszindulatúan bámult rá, és visszataszítóan elvigyorodott. Vilgefortz elfordította a tekintetét.

Yennefer, mint máskor is, amikor börtönéből kivitték vagy visszavitték, megpróbált tájékozódni, hol van, olyan információfoszlányokhoz jutni, amelyek segíthetnék a tervezett szökésben. És minden alkalommal csalódott. A várnak egyáltalán nem voltak ablakai, hogy rajtuk keresztül kiláthatott volna a környező vidékre, vagy legalább a napot megpillanthatta volna, hogy megállapíthassa, merre néznek a világtájak. A telepátia nem volt lehetséges, a két súlyos dimeritiumbilincs meg a nyakörv hatásosan hiúsított meg minden olyan próbálkozást, hogy mágiához folyamodjék.

A szoba, ahol fogva tartották, hideg volt és olyan rideg, mint egy szerzetes cellája. Yennefer mégis örömmel gondolt vissza arra a napra, amikor idehozták a veremből. Abból a pincéből, amelynek az alját mindig bűzös pocsolya borította, a falakon salétrom és só virágzott. Abból a pincéből, ahol ételmaradékkal táplálták, a patkányok azt is minden erőfeszítés nélkül ragadták el összezúzott ujjai közül. Amikor úgy két hónap elteltével levették róla a láncokat, és kihurcolták onnan, megengedték, hogy átöltözzék és megfürödjék, Yennefer nem tudott hová lenni örömében. Az a piciny szoba, ahová átvitték, királyi hálóteremnek tűnt neki, a felszolgált vézna lötty pedig császári asztalhoz méltó fecskefészeklevesnek. Világos volt azonban, hogy némi idő múlva a lötty mosogatólének, a kemény priccs kemény priccsnek, a börtön börtönnek bizonyult. Hideg, szűk börtönnek, ahol négy lépést megtéve falnak ütközött.

Yennefer szitkozódott, felsóhajtott, leült a zsámolyra, amely a priccsen kívül az egyetlen rendelkezésére álló bútordarab volt.

A férfi halkan, alig hallhatóan jött be.

– Bonhartnak hívnak – mondta. – Jó lesz megjegyezned ezt a nevet, banya. Jó lesz, ha alaposan emlékezetedbe vésed.

– Dugulj el, hólyag.

– Embervadász vagyok – csikorgatta a fogát. – Igen, igen, hegyezd csak a füled, varázslónő. Szeptemberben, három hónapja Ebbingben megfogtam a fattyadat. Azt a fránya Cirit, akiről annyit fecsegnek itt.

Yennefer hegyezte a fülét. Szeptember. Ebbing. Megfogta. De ő nincs itt. Hazudozik talán?

– Kaer Morhenben kiképzett ezüst hajú vajáklány. Megparancsoltam neki, hogy harcoljon, embereket öljön az arénában, miközben a publikum üvöltözik. Lassacskán fenevadat csináltam belőle. Ostorral, ököllel és csizmasarokkal tanítottam erre a szerepre. Sokáig tanítottam. De megszökött tőlem az a zöld szemű kígyó.

Yennefer észrevétlenül fellélegzett.

– Világgá szökött tőlem. De találkozunk még egyszer. Biztos vagyok benne, hogy valamikor találkozunk. Igen, varázslónő. És ha valamit sajnálok, csak azt, hogy a vajákszeretődet, azt a Geraltot tűzön pirították meg. Szívesen megkóstoltattam volna vele a pengémet, azzal az átkozott korccsal.

Yennefer kacagott.

– Figyelj csak, Bonhart, vagy hogy is hívnak. Ne nevettess. A bokájáig nem érsz föl a vajáknak. Hozzá sem mérheted magad. Semmilyen versenyben. Ahogy te is elismerted, sintér vagy, kutyapecér. De csak kiskutyákhoz vagy jó. Nagyon kicsi kutyákhoz.

– Nézz csak ide, banya.

Hirtelen mozdulattal feltépte a zekéjét és az ingét, és kirántott három, egymásba gubancolódott láncon függő ezüst medaliont. Az egyik macskafej, a másik sas vagy griff alakú volt. A harmadikat nem látta pontosan, de talán farkas formájú volt.

– Ilyesmikkel – kacagott fel ismét, közömbösnek mutatva magát – tele vannak a piacok.

– Ezek nem piacról valók.

– Mit nem mondasz.

– Egyszer úgy volt – sziszegte Bonhart –, hogy a rendes emberek jobban féltek a vajákoktól, mint a szörnyektől. A szörnyek mégis csak az erdőkben és a bozótosokban kuporogtak, a vajákok pedig pimaszul az utcán sétálgattak, bementek a vendégfogadókba, a szentélyek, hivatalok, iskolák és játszóterek környékén kóborogtak. A rendesebbje ezt nagyon helyesen botrányosnak tartotta. Kerestek tehát valakit, aki rendet csinálhatna a pimasz vajákok között. És találtak ilyesvalakit. Nem egykönnyen, nem túl hamar, nem a közelben, de találtak. Amint látod, hármat intéztem el. Egyetlen korcs sem bukkant fel többé a környéken, és nem háborgatta látványával a tisztes polgárokat. És ha felbukkant volna, ugyanúgy intéztem volna el, mint az előzőket.

– Álmukban? – fintorgott Yennefer. – Lesből, rejtekből? Vagy esetleg méreggel?

Bonhart visszadugta a medalionokat az inge alá, két lépést tett feléje.

– Idegesítesz, banya.

– Szándékomban állt.

– Ó, igen? Akkor mindjárt megmutatom neked, te szuka, hogy minden téren felveszem a versenyt a vajákszeretőddel. Sőt, hogy még jobb is vagyok nála.

Az ajtó előtt álló őrök kis híján felugrottak, akkora zajt, csapkodást, ricsajt, üvöltözést és vonítást hallottak a cellából. És ha az őrökkel bármikor korábban előfordult volna, hogy párduc fogai közé került áldozat ordítását hallják, megesküdtek volna rá, hogy épp egy párduc van a cellában.

Aztán az őrök fülét a cellából kihangzó borzalmas bömbölés ütötte meg, írd és mondd, mintha sebesült oroszláné lett volna, amit egyébként szintén soha nem hallottak az őrök, legföljebb címerpajzsokon láttak hasonlót. Egymásra néztek. A fejüket csóválták. Aztán berohantak.

Yennefer a szoba sarkában ült a priccs maradványai között. Haja zilált volt, ruhája és inge tetőtől talpig kettészakítva, lányos kis mellei hevesen emelkedtek-süllyedtek nehéz lélegzésének ritmusára. Az orra vérzett, az arca hirtelen feldagadt, karmolás csíkjai borították a jobb vállát.

Bonhart a szoba másik végében ült a zsámoly törmelékei között, mindkét kezét az ágyékára szorította. Neki is vérzett az orra, kárminpirosra festette ősz bajszát. Az arcát véres karmolások szántották fel. Yennefer alig begyógyult ujjai nyomorúságosak voltak fegyvernek, de a dimeritiumbilincs lakatja pompásan élesnek bizonyult.

Bonhart dagadt arcából, nagyon mélyen, mindkét hegyével pontosan a járomcsontba fúródva állt ki egy villa, amelyet Yennefer vacsora közben csent el az asztalról.

– Csak kiskutyákhoz, sintér – lihegett a varázslónő, miközben megpróbálta a ruhája foszlányaival a keblét eltakarni. – De a szukáktól tartsd magad távol. Túl gyenge vagy hozzájuk, te hitvány.

Nem tudta megbocsátani magának, hogy nem oda talált, ahová célzott – a szemébe. De hiába, a cél mozgott, azonkívül senki sem tökéletes.

Bonhart bömbölt, felállt, kirántotta a villát, felüvöltött, tántorgott fájdalmában. Iszonyúan szitkozódott.

A cellába közben még két őr nézett be.

– Hé, ti! – rikoltotta Bonhart, a vért törölgetve az arcáról. – Ti, nyilván! Húzzátok ki ezt a lotyót a padló közepére, feszítsétek ki, és tartsátok!

Az őrök egymásra néztek. Majd a mennyezetre.

– Jobban tenné, uram, ha kimenne innen – mondta az egyik. – Nem lesz itt semmi megfeszítés, se tartás. Ez nincs a kötelességeink között.

– És ez mellett – morogta a másik –, nem szándékszunk úgy végezni, mint Rience vagy Schirrú.

•

Condwiramurs letette a börtöncellát ábrázoló kartont egy kötegnyi papírra. A cellában lehajtott fejjel ülő, bilincsbe vert nő a kőfalhoz volt láncolva.

– Őt fogságban tartották – mormogta –, a vaják pedig mindenféle barna lányokkal viháncolt Toussaint-ben.

– Elítéled? – kérdezte Nimue éles hangon. – Amikor gyakorlatilag semmiről sem tudott?

– Nem. Nem ítélem el, de…

– Nincs de. Hallgass el, kérlek.

Egy ideig csöndben ültek, grafikákat és akvarelleket lapozgattak.

– A legenda összes változata – Condwiramurs az egyik grafikára mutatott – a befejezés, a vég, a Jó és a Gonosz utolsó harca, mondhatni, az Armageddon helyszínéül Rhys-Rhun várát adja meg. Egyet kivéve.

– Egyet kivéve – bólintott Nimue. – Egy névtelen, nemigen népszerű változatot, melyet az Ellanderi Fekete Könyv néven ismernek.

– A Fekete Könyv azt közli, hogy a legenda befejezése Stygga várában zajlik le.

– Persze. Az Ellanderi Könyv a legenda más kanonikus részeit is a kánontól jelentősen eltérően adja meg.

– Kíváncsi vagyok – nézett fel Condwiramurs –, ezekből melyik várat ábrázolják az illusztrációk. Melyiket szőtték rá a gobelinedre? Melyik kép a valódi?

– Ezt soha nem fogjuk megtudni. Nem létezik az a vár, amelyik tanúja volt a legenda végének. Megsemmisült, nyoma sem maradt, ebben az összes változat megegyezik, még az Ellanderi Könyv is. A forrásokban közölt helymeghatározások egyike sem meggyőző. Nem tudjuk, és nem is fogjuk megtudni, milyen volt ez a vár, és hol volt valójában.

– De az igazság…

– Az igazság szempontjából – szakította félbe éles hangon Nimue – ennek pont semmi jelentősége. Ne felejtsd el, nem tudjuk, hogyan nézett ki Ciri a valóságban. Pedig itt ezen a lapon, amelyiket Wilma Wessely rajzolt, rémes gyerekszobrok előtt éppen Ciri folytat heves beszélgetést Avallac’h tündével. Ehhez nem fér semmi kétség.

– De – Condwiramurs továbbra sem tágított – a gobelined…

– Azt a várat ábrázolja, ahol lezajlott a legenda vége.

Sokáig hallgattak. Csak a lapozgatás zizegése hallatszott.

– Nem tetszik nekem – szólalt meg Condwiramurs – a Fekete Könyv legendaverziója. Olyan… Olyan…

– Csúnyán igazi – fejezte be Nimue fejcsóválva.

•

Condwiramurs ásított, letette a Fél évszázad költészetét, az ifjabb Everett Denhoff professzor által kiegészített és utószóval ellátott kiadást. Szétdobálta a párnákat, olvasó módról alvó módra váltott. Ásított, nyújtózkodott, majd eloltotta a lámpát. A szoba homályba merült, csak a redőny résein átnyomakodó holdfény vékony csíkjai világították meg. Mit válasszak erre az éjszakára, töprengett a növendék, miközben a lepedőn forgolódott. A sors kegyeire bízzam magam? Vagy horgonyozzak?

Pillanatnyi habozás után a másodikat választotta.

Volt egy visszatérő zavaros álma, amelyet nem sikerült végigálmodnia, szétfoszlott, eltűnt a többi álom között, ahogy egy piciny fonál tűnik el és válik semmivé a színes szövetmintázatban. Egy álma, amely kihullott az emlékezetéből, ugyanakkor makacsul megragadt benne.

Rögtön elaludt, egy pillanat alatt rázuhant az álom. Ahogy a szemét behunyta.

Felhőtlen, hold- és csillagfényes éjszakai égbolt. Behavazott szőlőtőkékkel borított hegyoldal. Egy épület éles fekete körvonalai: a falakon lőrések, tornyocskák, egy magányos sarok beffroi.

Két lovas. Mindketten beügetnek egy üres falközbe, mindketten leszállnak, mindketten bemennek a kapumélyedésbe. De a kövezeten ásító nyílásba csak az egyikük ereszkedik le.

Amelyiknek a haja teljesen fehér volt.

Condwiramurs nyögdécselt álmában, hánykolódott az ágyon.

A fehérhajú lemegy a lépcsőn, a mélységbe, a pince mélységébe. Sötét folyosókon halad keresztül, megvilágítja őket bizonyos időközönként fellobbantva a vasmarkolatban elhelyezett fáklyákat. A fáklyafény kísérteties árnyakat táncoltat a falakon és a boltozatokban.

Folyosók, lépcsők, megint folyosók. A mélységben nagy kripta, a falak mentén hordók. Romok, téglatörmelékek. Aztán egy kettéágazó folyosó. Mindkét elágazásban sötét van. A fehérhajú újabb szövétneket gyújt meg. Kihúzza a vállán függő kardot a hüvelyéből. Habozik, nem tudja, melyik elágazáson menjen tovább. Végre a jobb oldali mellett dönt. Nagyon sötét, tekervényes és romos. Condwiramurs nyögdécsel álmában, félelem fogja el. Tudja, hogy a fehérhajú által választott út a veszedelembe visz.

Egyben azt is tudja, hogy a fehérhajú a veszedelmet keresi.

Mert ez a foglalkozása.

A növendék hánykolódik takarói között, nyögdécsel. Mivel álomlátó, álmodik, álomjós transzban van, hirtelen meg tudja jósolni, mi történik egy pillanat múlva. Vigyázz, akarja kiabálni, noha tudja, hogy kiáltani nem képes. Vigyázz, nézz körül!

Óvakodj attól, ami jön, vaják!

A szörny sötétben támadt, lesből, csöndben és alattomosan. Úgy materializálódott ki a homályból hirtelen, mint a fellobbanó láng. Mint egy lángnyelv.

Amint a sólyom hajnalban viháncol,

Mert hajtja vére, hogy kitárja szárnyát,

Boldogságában úgy száll: szinte táncol,

Rikolt röptében és köszönti párját:

Oh, így kinálom szívem tiszta lángját –

Imé minden tiéd, mi az enyém!

Sorsunkat Ámor írta, ő vigyáz ránk.

E végre élünk együtt, te meg én.

François Villon

(Mészöly Dezső fordítása)

Habár annyira sietett, annyira hajszolt, annyira sürgetett és annyira pokolkodott, a vaják csaknem az egész télre Toussaintban maradt. Mi volt ennek az oka? Nem írok erről. Volt és kész, nincs miért szószátyárkodni. Azokat pedig, akik el szeretnék ítélni a vajákot, emlékeztetem rá, hogy a szerelemnek több neve van, és ne ítéljetek, hogy ne legyetek ítélve.

Kökörcsin, Fél évszázad költészete

Jó vadászat és édes álom napjai voltak ezek.

Rudyard Kipling

(Benedek Marcell fordítása)

HARMADIK FEJEZET

A szörny sötétben támadt, lesből, csöndben és alattomosan. Úgy materializálódott ki a homályból hirtelen, mint a fellobbanó tűz. Mint egy lángnyelv.

Geralt meglepődött bár, de ösztönösen cselekedett. Elhajolva tért ki, közben az üreg falának dörzsölődött. A fenevad mellette repült el, labdaként pattant vissza a kövezetről, meglebbentette a szárnyait, és újból felugrott, közben sziszegett, és nagyra tátotta iszonyú csőrét. De a vaják ezúttal fel volt készülve.

Rövid lendülettel csapott le, könyökből, a gégéjére célzott, a hatalmas, kárminpiros, a pulykáénál kétszerte nagyobb toroklebenyre. Talált, érezte, ahogy a penge belevág a testbe. A csapás ereje a fal tövében földre terítette a fenevadat. A skoffin csaknem emberi hangon ordított fel. A téglatörmelékek között hányta-vetette magát, csapkodott és verdesett a szárnyával, vére szertefröcskölt, ostorszerű farka ide-oda csépelt. A vaják biztos volt benne, hogy a harcnak már vége, de a szörny kellemetlenül lepte meg. Váratlanul a torkának ugrott, rémisztően vartyogott, kimeresztette a karmait, és a csőrét csattogtatta. Geralt elugrott, hátával nekiütközött a falnak, elpattant onnan, visszakézből, alulról vágott, kihasználva a visszaütközés lendületét. Talált, a skoffin ismét a téglák közé zuhant, bűzlő vére az üreg falára fröccsent, és változatos mintázatokban folyt le róla. Az ugrás közben lecsapott szörny már nem hánykolódott, csak reszketett, vartyogott, kinyújtotta hosszú nyakát, felfújta és megrázta a toroklebenyét. Bőségesen ömlött végig a vére az alatta lévő téglák között.