A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Last Kingdom

Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York, 2023

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2023 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-476-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Őszinte köszönetem Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának. Szerkesztőmnek, Wes Millernek: nagyon örültem, hogy megismerhettem, és dolgozhattam vele. Rendkívüli éleslátással rendelkező ember. Hála neki, sokkal jobb lett ez a könyv. Azután Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért; Staci Burtnek, aki a hirdetéseket intézte; mindenkinek, aki keményen dolgozott a borító megalkotásán és a könyv belbecsének csiszolásán; és a Gyártásnak meg az Értékesítésnek, akik gondoskodtak róla, hogy elkészüljön a könyv, és az mindenki számára hozzáférhető legyen. Köszönöm nekik, egytől egyig.

Mély meghajlás jár ügynökömnek és barátomnak, Simon Lipskarnak; és szerkesztőmnek, Wes Millernek, akik mindketten bölcsebbek a koruknál. Említést érdemel még: Jessica Johns és Esther Garver, akik továbbra is zökkenőmentesen működtetik a Steve Berry Enterprisest; Peter Rohde, aki körülvezetett bennünket Bajorországon; Slobodan Gudalovic, a Herrenchiemsee-beli kalauzunk, valamint Angela Finley, aki nem sajnálta ránk az idejét a Linderhof-palotában.

És mint mindig, feleségemnek, Elizabethnek, aki a legkülönlegesebb mindannyiuk közül.

A regények megjelenésének hosszú az átfutási ideje. Nálam ez két év. Ezt a könyvet 2020-ban írtam, de csak 2023-ban jelenik meg. Elizabethszel a megírása idején döntöttünk úgy, hogy elköltözünk. Egy otthon felépítése sosem könnyű. A legnehezebb dolgok egyike, amit egy házasság el tud viselni. És 150 mérföld távolságból házat építeni, ráadásul egy világjárvány közepette, na, az már kihívás.

De megcsináltuk.

Számtalan tehetséges szakember és iparos dolgozott a házunkon. Ahhoz túlságosan sok, hogy akár csak megpróbáljam őket itt felsorolni. Öten azonban kiemelkednek közülük. Ők együttesen több ezer órányit fordítottak rá az idejükből. Nélkülük semmi sem valósult volna meg.

Először is az építészünk, Derrick Koger és a fia, Nick, akik a Derrick Builders cég részéről felügyelték az egész építkezést. Aztán ott van a Toni Sims Design Studio. Természetesen Toni Simsszel az élén. De ott a lánya is, Trinity Dorner (alias AM), és Kelsey Deal. Később majd látni fogják, hogy Derrickről, Trinityről és Toniról is elneveztem egy-egy szereplőt. Tudjanak róla, hogy a valóságból a fikcióba kerülők nemigen hasonlítanak önmagukra, csak a nevük közös. Na, és Kelsey meg Nick? Az ő nevük kulcsszerepet kapott a 2022-es regényben, Az Omega-faktorban.

Elizabethszel együtt szeretnénk megköszönni mindnyájuknak.

Ez a könyv tehát, az első, amelyet az új otthonunkban fogok befejezni, az övéké.

Derrick Kogernek, Nick Kogernek, Toni Simsnek, Trinity Dornernek és Kelsey Dealnek, a kreatív fenoméneknek

Legalább ezt a végső örömet engedjék meg nekem. Rajongok a misztikus dolgokért, és örök rejtély kívánok maradni.

II. LAJOS BAJOR KIRÁLY

PROLÓGUS

BAJOR-ALPOK

1881. AUGUSZTUS 8.

3:10

Ludwig Friedrich Wilhelm von Wittelsbach szerette az éjszakát. Már réges-rég nem a napfényben élt, mivel a szikrázó csillagokkal tarkított bársonyos égbolt békességét sokkal vonzóbbnak találta egy nyári nap melegénél. Egy közönséges illető esetében ez a vonzalom nem számított volna.

Csakhogy ő messze járt attól, hogy közönséges legyen.

Ő volt II. Lajos király. Frankföld és Svábföld hercege. Rajnai palotagróf. A legutolsó a Wittelsbachok hosszú sorában, akik már több mint hétszáz éve uralkodtak Bajorországon. Ebből az elmúlt tizenhét év során ő foglalt helyet a trónon, és kormányozta a dél felől a csipkés Alpoktól Poroszország északi erdőségeiig elterülő fejedelemséget. A közbülső részen folyt a Duna, az Inn és az Isar. Változatos, vidékies táj volt ez kisebb-nagyobb falvakkal, négy és fél millió alattvaló otthona, akik egyszerre éltek az ő uralma és a katolikus egyház egyre gyengülő befolyása alatt. A harminckilenc önálló állam egyike, amelyek együtt alkották a Bundot, a Német-római Birodalom maradványaiból hetven évvel azelőtt létrehozott német szövetséget.

Bajorország az ő királysága volt.

Szőröstül-bőröstül az ő tulajdona.

De gyűlölte.

Furcsa hozzáállás egy uralkodó részéről.

És ma este arra jutott, hogy ezen változtatni fog.

A hintója megállt.

Linderhofi kastélyától már órák óta kelet felé tartott a hepehupás úton. Jól behúzódott a sarokba, ahol nem látták, köpenyébe burkolózott, az ablakokon behúzta a függönyt, a hintón lámpások világították meg az utat. Szerette ezeket az éji utakat. Szinte minden éjjel utazott valahová. Néha csak egy rövid kirándulásra ment a sötét alpesi erdőkön át. Máskor mélyen behatolt a hegyek közé, olyan helyre, ahová csak kevesen merészkedtek. Ezek voltak a kedvencei, hiszen az egyedüllét lett a menedéke. Gyűlölte a politikát, a politikával foglalkozó embereket és mindent, ami akár csak távolról is kapcsolatban állt a politikával. Koronája puszta teherré vált a számára. A kormányzást inkább nyűgnek érezte, semmint valamiféle célt szolgáló eszköznek. Jobban szeretett helyette álmodozni, építkezni, egymagában begubózni egyfajta különösségbe, öntörvényűen, valami ősi, misztikus legendából való uralkodóként, aki senkinek sincs alávetve.

Milyen bámulatos.

Rájött, hogy ilyen biztonság csak a fantáziában létezik.

Ez egyben megkönnyebbülés is.

És élvezet.

A bajor alkotmány kimondta, hogy az uralkodónak évente legalább huszonegy napon át Münchenben kell tartózkodnia. Micsoda nevetséges előírás. De azért betartotta. A huszonkettedik napon aztán mindig elmenekült a fővárosból, délre, a hegyek közé. Egy pompás helyre, amelyet szívből szeretett. Hallotta a szóbeszédet: egyesek Őrült Lajos királynak kezdték nevezni.

Semmi sem állhatott volna távolabb az igazságtól.

Ellenkezőleg, mint mindenki más, ő is pusztán a békességet kereste.

Kinyílt a hintó ajtaja, mire terjedelmes tömegét megemelve a selyemkárpit ülésről, a kis ajtón át kikászálódott az éjszakába. Az egyik lakáj a kezét nyújtotta neki, miközben lelépett a lépcsőre, amelyet a földre állítottak, hogy kényelmesen kiszállhasson.

Harminchat éves volt, de jóval idősebbnek látszott, a teste kész botrány. Valamikor magas és karcsú volt, hosszú, göndör hajjal és átható kék szemmel. Jóképű. Kívánatos. Remek lovas és kitűnő úszó, akár egy hős szereplő valamelyik imádott operettjéből. Ám ennek a sovány alaknak a helyébe egy pohos figura került, aki napról napra egyre nagyobbra nőtt. A szemében égő tüzet, amely uralkodása elején még ragyogott, megfakította a sok csalódás, amit kénytelen volt elviselni. A járása, amely egykor lassú, méltóságteljes vonulás volt magasra tartott fejjel, mostanra már inkább totyogássá változott. Az édességek iránti szenvedélye és a fogorvostól való félelme miatt elvástak a fogai. Állandóan fájt a szája, és lüktetett a feje. Az alkohol és a narkotikumok lettek a legközelebbi barátai. Tudta, hogy mindkettő káros. Csak éppen jóval hűségesebb társak voltak, mint a reszkető tányérnyalók, akik előszeretettel vették körül. Odáig jutott, hogy megvetette őket is, és a királyi létből eredő pompát és szertartásosságot is. Jobban tetszett neki a parasztok egyszerű, csöndes élete, akik közül sokakkal találkozott, amikor éjjelente behatolt a hegyi szántóvetők és erdőlakók miliőjébe. Ma éjjel viszont azért jött, hogy egy messzi földről érkezett különleges látogatóval találkozzon, aki meghozta neki azt, amiről már régóta álmodozott.

Egy férfi lépett hozzá. Alacsony, szemüveges, szakállas, sötét öltözetű. Úgy festett, akár egy Herr Professor, de valójában a bajor levéltár igazgatója volt, tanult jogász és történész, azon kevesek egyike, akikben Lajos megbízott.

– Isten hozta felségedet – köszöntötte meghajolva Franz von Löher.

A király egy fejbiccentéssel nyugtázta az üdvözlést, de nem szólt semmit. Osztrák uniformist választott az alkalomra, látványos – kétoldalt fehér sávokkal szegélyezett vörös – vállszalaggal keresztben a széles mellén. Erre nyolcágú ezüstcsillag volt tűzve hozzá való kereszttel, fehérrel díszített vörös szalaggal fölerősítve. 1865-ben kapta az érdemrendet, egy évvel a trónra kerülése után. Akkoriban valamelyest jelentéktelen, üres gesztusnak számított egy azóta nagyon is fontossá vált külföldi uralkodótól. Rendes körülmények között tartózkodott a katonai öltözéktől, jobban kedvelte az egyszerű pantallót, inget, mellényt és zakót. Sosem érdekelte őt se a hadsereg, se a háború. Ez a mostani alkalom azonban megkívánta a legmagasabb szintű protokollt.

Nagy műgonddal választotta ki a helyszínt. Altach. A hideg vizű Walchensee mellett. Ami felnémet nyelvjárásban ironikus módon idegeneket jelent. Geológusai szerint lehet, hogy Európa legrégibb tava. Ám ma éjszaka az a tény tűnt a legfontosabbnak, hogy nem messze fekszik Salzburgtól, ugyanis ott található a legközelebbi vasútállomás.

– Elindult már? – kérdezte végül.

Von Löher bólintott.

– Röviddel ezelőtt befutott egy hírnök. Megjött a vonata, és most hintóval ide tart, nem egészen harmincpercnyire van.

Lajos pillantása elkalandozott a kis rét és az egymagában álló hegy látványa felé, ahogy az egész átszűrődött az alpesi nyáreste nagyszerűségén. Imádta a természetet, a maga ünnepélyességével és pompájával meg azzal az örök életű fiatalsággal, amelyet muszáj megcsodálni.

Négy fáklya világított meg egy tölgyfa asztalt, amelyre vörös gyapjúkendőt terítettek. Hatalmas csokor friss vadvirág díszítette a közepét. Lajos imádta a virágokat, különösen azokat, amelyek dúsan tenyésztek a hegyek lejtőin. Az asztal alatti füvet török szőnyeg fedte, kétoldalt pedig egy-egy magas támlájú szék várakozott. A fáklyák fényén túl két szolga állt nyársat nyelten, kék-fehér libériásan, rizsporos parókájukra biggyesztett háromszögletű kalappal, készen állva, hogy kihúzzák a széket neki is, és a látogatójának is.

– Hogyan kell őt szólítani? – kérdezte von Löhertől.

– Úgy tudom, ugyanúgy, ahogy önt. Felségnek.

Ez tetszett neki. Nem felségednek. Sokkal jobban illik egy nagy uralkodóhoz.

– Hogy néz ki?

– Hat éve, amikor megismertem, finom megjelenésű férfiú volt. Jó képességekkel rendelkező, művelt úriember. Most negyvenöt éves, de nemigen törődik vele, és keveset beszél politikáról. Ebben is hasonlítanak.

Ez is tetszett neki.

– Az előző látogatásom során csöndes, méltóságteljes, érzékeny embernek találtam, aki semmilyen módon nem hiteltelenítené el királyi hivatalát. Szeret énekelni és egy ukulele nevű hangszeren játszani. Méghozzá nagyon jól, tehetném hozzá.

– Kíváncsi vagyok, magával hozta-e.

– Kétlem. Úgy tűnik, ezt csak odahaza műveli.

Kár, de minden tetszett neki, amit eddig hallott. Határozottan rokon lélek.

– Az iratok megfelelőképpen elő vannak készítve?

– A jogászok biztosítottak felőle, hogy igen.

– Bízhatunk Lehmannban?

Senki sem tudhatja, hogy mire készül.

– Köti őt a titoktartás, és teljes mértékben hűséges önhöz. Biztos lehet benne, hogy semmi sem fog kitudódni.

Helyes.

A messzeségben egy fullajtár fáklyájának pislákoló fényét pillantotta meg, amely azt jelezte, hogy nem messze mögötte közeleg a hintó. A járművet ő bocsátotta látogatója rendelkezésére. Csupa aranyozás és bársonybevonat, elébe hat, marokkói bőrrel felszerszámozott almásszürke ló befogva.

Kifejezetten illik egy királyhoz.

Lajos kimerült volt – mint mindig – és feszült. De a körülötte honoló síri csönd megnyugtatta felborzolt idegeit. Felpillantott a holdra és a csillagokra. Ma éjjel remélhetőleg rámosolyognak majd.

– Már látótávolságon belül a célom – súgta von Löhernek. – Végre elérem.

– El bizony, felség.

Az álma valóra válik.

Das letzte Königreich.

Az utolsó királyság.

Napjainkban

1. FEJEZET

CHIEMSEE, BAJORORSZÁG

DECEMBER 9., KEDD

15:30

Cotton Malone minden figyelmét a férfinak és a nőnek szentelte. Ők hárman egy túracsoport tagjai voltak a Herrenchiemsee-ben, ebben a Németország déli csücskében eldugott hetvenszobás, tizenkilencedik századi kastélyban. II. Lajos saját Versailles-t szeretett volna magának, egy Hírességek Templomát hőse, a Napkirály, XIV. Lajos tiszteletére. Így hát megvásárolt egy sűrű erdővel borított szigetet, amelyet a Chiemsee hideg vize nyaldosott, és nem egy másolatot állított, hanem a saját Versailles-parafrázisát. Akárcsak az eredeti esetében, a gyakorlatiasság itt sem játszott szerepet a tervezésben. Helyette mindkét palotával az abszolutizmusnak állítottak emléket. A bajor Lajos változatát a Wittelsbach-ősöknek szentelt emlékmű egészítette ki, amelynek révén igyekezett magát – még ha csak önnön gondolataiban is – egy szintre hozni az ő történelmi múltjukkal.

Csakhogy a kastélyt sosem fejezték be.

Lajos 1886-ban bekövetkezett halálakor még csupán a központi tengely állt, és húsz szoba készült el. A roppant méretű oldalsó szárnyak és pavilonok egyike sem épült meg, ahogy a híres-nevezetes kupola sem. És mégis, amit sikerült létrehoznia, az kifejezetten lenyűgöző volt. A barokk és a rokokó szinte ellenállhatatlan keveréke, egyik terem gazdagabban aranyozott és grandiózusabb, mint a másik. Mindez mintha a hatalom és gazdagság egyértelmű üzenetét közvetítette volna minden látogató számára. Cotton figyelmét azonban továbbra is a férfi és a nő kötötte le.

Azon nyomban észrevette őket, amint a földszinten kialakult a csoport. Az utolsó pillanatban érkeztek, az aznapi két utolsó jeggyel estek be a hidegről. A kastély negyed ötkor zárt, úgyhogy ez volt az utolsó körséta. Azt már korábban észrevette, hogy némelyek a komphajón utaztak át a tavon, aztán vagy túráztak, vagy lovas kocsira szálltak a kikötőben. Ő úgy döntött, gyalog vág neki a fenyő- és nyírfaligetek között vezető félmérföldes útnak, és kiélvezi a bajorországi csípős téli délutánt. Indulás előtt a kikötő melletti ajándékboltban vett belépőjegyet és egy prospektust, amely azon kívül, hogy mindent elmondott a Herrenchiemsee-ről, még egy vázlatos alaprajzzal is szolgált az első emeletről. Őt különösen az egyik terem érdekelte az északi szárnyban, a királyi hálóterem és az ebédlő között, és örömmel látta, hogy a füzetke tartalmaz egy-két hasznos információt.

Szerette a világnak ezt a szegletét.

Bajorország mintha a mítoszok ködében lebegne az égbe törő Alpokkal, a mély völgyekkel, barlangokkal, erődítményekkel és a mímesek, törpék, tündérek és manók tanyájául kínálkozó különös falvakkal. A Tannhäuserhez, Lohengrinhez és Parsifalhoz hasonló legendás germánok kalandjai nyomán véget nem érő mondák keletkeztek, amelyeket poéták, zeneszerzők és írók aknáztak ki évszázadokon át. Ő pedig, aki már régóta II. Lajos rajongója, számtalan könyvet olvasott a legendás uralkodóról, aki visszafelé álmodott, majd ezeket az álmokat a valóságba is át merte ültetni. Sajnos azonban ez a víziója a kortársaknál nem talált megértésre.

Sokan bolondnak bélyegezték.

Cotton járt már a Herrenchiemsee-ben, ahogy Lajos tündérmesébe illő másik két rezidenciáján is Linderhofban és Neuschwansteinben. Csupa ragyogó káprázat. A mai napnak viszont a valóság volt a témája, és ebbe a férfi meg a nő is beletartozott.

Fiatalok voltak, a harmincas éveik elején járhattak. A karcsú nőnek göndör szőke haja és kiugró járomcsontja volt. A simára borotvált, kigyúrt férfi sötét haját tüskésre nyírták. Mindketten könnyű gyapjúkabátot viseltek, amelyet – Cottonhoz hasonlóan, és a túra többi résztvevőjével ellentétben – nem hagytak odalent a ruhatárban.

Cotton a csoporttal együtt fölfelé tartott a déli szárny díszes kőlépcsőjén. Az idegenvezető-nő egyre csak zsolozsmázta a magáét a lépcsőház stukkóborítású, sokszínű márványfalairól, amelyek mind az egykori nagykövet versailles-i lépcsősorának mintájára készültek. Cotton szemügyre vette a frízeket. Csupa allegória. Hatalom. Erő. Igazság. Pártatlanság. Valamint a föld négy sarka. Európa bika képében. Ázsia mint tigris. Amerika bölényként. Afrika oroszlánként. Más képek az elemeket és az évszakokat szimbolizálták. Az üvegezett tetőn át, amelyről az idegenvezető azt mondta, hogy csúcsra járatta a tizenkilencedik századi technológiát, látta, hogy az égbolt délutánivá kezd sötétedni. Ilyen messzi északon késő ősszel korán szállt le az este Németországra.

Az idegenvezető felhívta a figyelmüket, hogy Lajos évente mindössze néhány napot tartózkodott a palotában, szeptember 29-től október 8-ig, a munka előrehaladtának éves ellenőrzése végett. Így aztán a grandiózus lépcsősor csak ritkán visszhangzott a léptek zajától, a helyiségek nemigen ismerték az emberi hangot. Amikor Lajos itt járt, a lépcsőt mindig liliomokkal és rózsákkal szórták fel. A látogatók egyike megkérdezte, hogy miért, mire az idegenvezető vállat vont, és kifejtette, hogy ez is csak afféle képtelenség volt, amilyenekkel Bajorország úgynevezett Őrült Királya szerette magát körülvenni.

Cottonnak muszáj volt csodálnia Lajost. Igazi egyéniség. Egy látnok. A történet úgy szólt, hogy azért vásárolta meg a szigetet, hogy megmentse a favágóktól, akiknek feltett szándéka volt, hogy letarolják a rajta lévő faanyagot. Csakhogy a szigetet borító erdő magányának közepette honoló grandiózus csend rabul ejtette. Állítólag azt mondta, hogy itt építek magamnak otthont, ahol se férfi, se asszony nem zavarhatja meg békémet.

A körséta egy sor hatalmas olajfestményekkel ékesített díszes helyiségen át vezetett. Többnyire XIV. Lajos stílusú képekkel. Plusz rengeteg liliom – a Bourbonok jelképe – a frízeken és a parkettán. Versailles-jal ellentétben a termek itt nem voltak üresek. Csak úgy hemzsegtek bennük a bútorok. Lajos a sacrosanct szóval szerette jellemezni francia bálványait: hajlamaik, habitusuk és szokásaik megkérdőjelezhetetlenek voltak számára. Imádta, hogy a neve francia formája Louis. Ezért aztán, jelentette ki az idegenvezető, úgy érezte, hogy a hozzájuk fűződő kapcsolatát megpecsételte a keresztség, és ez a kötelék magasabb rendű bármilyen fizikai leszármazásnál, olyan, amely az ő szemében a tisztaság és a lelki nagyság ábrándjaival áldotta meg őt.

Beléptek egy fehér faburkolatos, aranyozástól ragyogó királyi hálóterembe, amelynek lekerekített hálófülkéjét arany korláttal kerítették el. A mennyezetet mitológiai alakok aranyozott stukkói díszítették. Az ablakokat vörös bársonydrapéria keretezte, amelynek arannyal hímzett szegélyét a Cotton által alaposan átolvasott brosúra szerint hét esztendőbe telt elkészíteni. Az ágyban akár tucatnyian is elfértek volna. Elkészültekor ez volt egész Németország legdíszesebb helyisége, az első, amelyet az 1880-as évek elején a palotában befejeztek. De senki sem aludt benne. Inkább csak mutatóba készült.

Karcsú és Kigyúrt megpróbált érdeklődőnek látszani.

De nem voltak azok.

Majd nemsokára feltámad az érdeklődésük.

Cotton gondolatban maga elé képzelte az első emelet alaprajzát, amelyet idefelé jövet áttanulmányozott. Ezt a képességét a család anyai ágán örökölt eidetikus memóriájának köszönhette (nem pedig fotografikus, ahogy sokan nevezik). Ez csupán egy kimagasló képesség a részletek megjegyzésére. Tudta, hogy a látványos Tükörterem közvetlenül előttük rejtőzik, a séta viszont egy másik, kisebb hálószobán át folytatódik, amelyet valóban használtak is, majd onnan a király dolgozószobája, vagy ahogy a brosúra nevezte, írószobája következik.

Ekkor indult be a buli.

Egyelőre csak az előjátéknál tartottak Karcsúval és Kigyúrttal, akik igyekeztek turista módjára viselkedni. A csoport másik fele négy kínaiból meg két franciául beszélő hölgyből állt. A Herrenchiemsee rendes körülmények között zsúfolásig megtelt volna. Naponta több százan látogatták. De csak tavasszal és nyáron, amikor a sövények magasra nőnek, a szökőkutak sugárban ontják magukból a vizet, és emberek töltik meg a kerteket és a tereket. Az évnek ez a része nem turistaszezon, ami mindennél alaposabb magyarázatot adott arra, hogy mit keres itt Karcsú és Kigyúrt.

A legkevésbé sem volt szükségük tömegre.

Cotton tizenkét évig dolgozott hírszerző tisztként a Magellán Ügyosztályon, az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának különleges egységében, ahonnan korán nyugdíjba vonult, és Georgiából Dániába költözött. Azóta vállalkozó lett, ritka könyvekkel foglalkozó saját üzlete volt a Højbro Pladsen, az ódon macskaköves téren Koppenhága szívében. Egy kis lakásban lakott az üzlet fölött, és imádta az új életét, de azért hébe-hóba, mint ma is, sutba vágta boltos kalapját, és feltette azt, amelyet oly sokáig viselt kémként.

Igazából soha nem szerette ezt a címkét.

Volt valami fondorlatos és mocskos mellékzöngéje.

Soha nem volt kém, hanem inkább az Egyesült Államok kormányának szeme és füle, akire küldetést bíztak abban a hitben, hogy végre is hajtja azt. A munkája nem egyszerűen abból állt, hogy megfigyelt, hallgatózott, rögzített és jelentett. Azt is megkívánták tőle, hogy cselekedjen. Döntéseket hozzon. Megbirkózzon a következményekkel.

Hírszerző tiszt volt.

Méghozzá átkozottul jó.

A csoport átvonult a következő helyiségbe, ő pedig figyelte, ahogy Karcsú és Kigyúrt megcsodálja a grandiózus Tükörtermet. Az idegenvezető arról beszélt, hogy Lajos a maga verzióját nagyobbra építtette a versailles-inál, kilencvennyolc méteresre nyújtotta. Csaknem háromszáz láb. Falain világosszürke és zöld márványstukkó kavargott. Mindkét oldalán tizenhét boltíves ablak sorakozott. A jobb oldaliak a palota homlokzatán nyíltak, a terem a bal oldali vakablakokról kapta a nevét, amelyekben csak tükrök voltak. Teljes hosszában freskókkal díszített dongaboltozatos mennyezet húzódott, és harminchárom metszett kristálycsillár függött róla. Kétoldalt további negyvennégy gyertyatartó állt vigyázzban.

– A gyertyák száma kétezer-ötszáz – mondta az idegenvezető. – Mind a harminchárom csillárt le lehet ereszteni egyszerre, hogy egy időben gyújtsák meg. Amikor felhúzták őket, a termet hirtelen szinte elviselhetetlen ragyogás és hőség árasztotta el, amit a tükrök többezerszeresen fölerősítettek. A látvány kizárólag a királynak szólt. Lajos csakis gyertyafényben látta a palotáit. Imádott ebben a teremben kószálni, és közben álmodozni.

Könnyen belátható, hogy ez miként volt lehetséges.

Még a most felkattintott izzólámpák fénye is fehéren és prizmásan szóródó színekben villogó pirotechnikai bemutatónak tűnt.

Szinte delejesnek.

Cottont mulattatta, hogy Lajost hol zsarnoknak, hol holdkórosnak, hol pedig hozzá nem értőnek titulálták. Csakhogy ezen címkék egyike sem állja meg a helyét. Manapság talán bipolárisként vagy mániás-depressziósként jellemeznék, gyógyszeres kezelést kapna, és hosszú, produktív életet élne. Ilyesfajta segítség azonban a tizenkilencedik században még nem állt rendelkezésre. Atyja, II. Miksa kimért, pedáns, távolságtartó ember volt, és túlságosan korán meghalt. Édesanyja sohasem értette meg őt. Egy korabeli megfigyelő megjegyezte, hogy Lajos sötét, lelkendező szemében álmok kavarogtak, nemes homloka, elegáns modora és méltóságteljes jelenléte rögvest elnyerte az emberek csodálatát. Hibái viszont egy adag megalomániából, bénító határozatlanságból és a változás iránti rajongásból eredtek, mely utóbbi mintha egész korára jellemző lett volna. Végül aztán a nyakába szakadt a világ, és a politikai belharcok meg önnön telhetetlen vágyai összefogtak ellene. Szép lassan elveszítette valóságérzékét, visszahúzódott önmagába, a kastélyaiba és az éjszakába, ahol a tündérmesék királya lett, poéták mitikus alakja, és ennek a megszállottságnak ékes bizonyítéka volt ez a grandiózus terem.

A palotában tilos volt fényképezni, de azért a négy kínai közül kettőnek kamera lógott a nyakában. Méghozzá méregdrágának látszó gépek, nagy fényerejű külső vakuval. Cotton gondolatban felmérte az előtte álló lehetőségeket, és úgy döntött, hogy az egyik kamera még jól jöhet.

A túracsoport elhagyta a Tükörtermet, és az északi szárny felé indult, egyre közelebb araszolva a király dolgozószobájához. Amikor végre beléptek a helyiségbe, Cotton megnézte az időt.

16:05.

Tökéletes négyzet alakú szoba volt, egyik oldalán egy befelé nyíló ajtóval, szemben egy másik, kifelé nyílóval, az átjáró nélkül egymáshoz tapasztott szobák francia stílusának megfelelően. A falakat fehér faburkolat fedte, rajtuk újra csak aranyozott faragványok. Egy díszes íróasztal mögött XIV. Lajos hatalmas portréja uralta a falat. A kétoldalt álló konzolasztalokon egy-egy csillagászati óra. Cotton a prospektusból már tudott a nagy redőnyös íróasztalról. Párizsban készült, 1884-ben. XV. Lajos Louvre-ban lévő asztala inspirálta. II. Lajos halála után, 1886-ban szállították le, és nagyjából 1920 óta áll itt, a palotában. Az idegenvezető a szobáról és az íróasztalról mesélt a csoportnak, részben elismételve azt, amit Cotton már tudott.

Szorított az idő. Tervre volt szüksége.

És eszébe is ötlött egy.

Jól tudott improvizálni. Leginkább ez magyarázta azt a tényt, hogy még mindig életben volt, tekintetbe véve a kockázatokat, amelyeket valamikor napi szinten, és alkalmanként a mai napig szívesen vállalt.

Az idegenvezetővel az élen mindenki a következő helyiség felé indult. Cotton a nyáj vége felé sodródott. Karcsú és Kigyúrt még nála is jobban késlekedett. A következő tér ovális volt, és Lajos ebédlőjéül szolgált. Az idegenvezető elkezdte mutogatni a kandallót, a meisseni porcelánt és a Terüljasztalkát, amelyet ennivalóval megrakva le lehetett ereszteni, majd újra felcsévélni, hogy a király mindig egyedül, szolgák nélkül étkezhessen.

– Használhatatlan volt az egész, mivel az asztalt úgy agyonzsúfolták támasztékokkal, hogy nem fért be alá a király lába, és a rengeteg éles perem vágta a térdét. Ő mégis itt étkezett. De nem teljesen egyedül. Mindig felraktak még három terítéket a király képzeletbeli vendégeinek. Rendszerint XIV. Lajosnak és néhány udvaroncának. Lajos beszélt hozzájuk, és pohárköszöntőket mondott a tiszteletükre.

Az idegenvezető szemlátomást teljesen belemerült a mondókájába, és észre sem vette, hogy ketten hiányoznak. Karcsú és Kigyúrt a dolgozószobában maradt, és Cottonnak pár pillanatig muszáj volt őket magukra hagyni. Közvetlenül a két helyiség közti átjárást biztosító ajtónyílás túloldalán állt, ahhoz éppen eléggé bent az ebédlőben, hogy az idegenvezető elégedett legyen, a két lemaradót pedig ne zavarja.

Úgy számította, hogy az a néhány perc, amit engedélyezett számukra, bőven elég lesz, úgyhogy odalépett az egyik kínaihoz, mosolyogva a kamerájára mutatott, és így szólt:

– Elnézést, ezt kölcsönvehetem?

A választ meg sem várva leemelte a gép pántját a férfi nyakáról. Döbbenet ült ki az idős ember arcára, de a hirtelen jött erőszak váratlansága és Cotton mosolya elég időt hagyott rá, hogy véghez vigye a lopást. Remélte, hogy a kamera készenléti üzemmódban van, vagyis rögtön használható, és késlekedés nélkül visszahátrált az ajtóhoz.

Ahogy az várható volt, Karcsú és Kigyúrt a redőnyös íróasztalnál szorgoskodott.

Rájuk irányította a lencsét, és így szólt:

– Mosolyt kérek!

Azok ketten feléje néztek, mire ő háromszor elsütötte a vakut, a kamera meg csak csattogott. Nem a képek számítottak. Hanem az éles fény. Karcsú is, Kigyúrt is védekezőn a szeme elé emelte a karját. Cotton a háta mögül hallotta, ahogy az idegenvezető emelt hangon rászól, hogy nem szabad fényképezni.

Még kettőt kattintott.

A dolgozószoba túloldalán, a kifelé vezető ajtónyílásban egy harmadik férfi jelent meg, szőke haja inkább borotválva, mint vágva, széles arca sima volt, majd kicsattant az egészségtől és a sportos életmódtól. Izmos testére feszülő, sötét színű pólóinget és farmert viselt, derékig érő, szőrmegalléros bomberdzsekije elöl nyitva, a nyakában fekete sál.

Cotton jól ismerte őt.

Luke Daniels.

Az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma.

Egyenesen Cottonra célzott a pisztolyával.

És tüzelt.

2. FEJEZET

Luke elégedetten konstatálta, hogy minden a terv szerint alakult. Három nappal ezelőtt felhívta Cottont, és egy szívességet kért tőle.

– Már három hónapja ezen dolgozom – mondta Malone-nak. – Végre bent vagyok. De kell egy kis segítség.

– Amit nyilván nehezedre esik kérni.

– Nem annyira. Időnként mindenkinek kell segítség. Nem ezt szoktad mondogatni?

– De. És örülök, hogy emlékszel rá. Mondd, hogy mi kell.

– Ezeknek az embereknek feltett szándéka, hogy ártsanak az USA-nak. Eddig csak a szájuk járt. De most beindultak.

Valami lapul egy öreg íróasztalban, amely az utóbbi száz évben a Herrenchiemsee-palotában állt. Csak nemrégiben került napvilágra, hogy elképzelhető valamiféle felfedezés, és az információ eléggé hihetőnek tűnt ahhoz, hogy azokat, akik közé Luke beépült, ide küldjék kinyomozni a dolgot. Ha igaznak bizonyul, neki meg kell szereznie azt, ami ott rejlik, bármi legyen is az. Az álcáját viszont nem teheti tönkre. Így aztán Malone-t kérte meg, hogy rendezzen akkora cécót, hogy kideríthessék az íróasztalon belüli rejtekhelyet, de közben ne engedjék, hogy bármit is konkrétan elmozdítsanak onnan.

Legalábbis amíg a rosszfiúk el nem tűnnek jó messzire.

A csapat két tagja beóvakodott, és befizetett az aznapi utolsó körsétára. Ő közben a hatalmas palota hátuljához osont, és egy agyondíszített márványlépcső mellett, ahol üvegajtók nyíltak egy hátsó udvarra, talált egy bevezető utat. Lopódzását a sötétség is segítette, akárcsak a külső világítás hiánya. Aztán felsietett az első emeletre, majd át az északi szárnyba, és várta, hogy Malone tegye a dolgát.

Ami egy kamera vakuvillanásaival meg is történt.

Leleményes.

De nem is várt mást a jó öreg Papitól.

Várt még egy-két pillanatig, aztán megjelent, és rálőtt Malone-ra, ahhoz elég magasra célozva, hogy ne találja el, de elég közel, hogy mindenki odafigyeljen.

– Mennünk kell! – kiáltott oda két honfitársának. – Nyomás!

Malone közben eldobta a kamerát, és eltűnt a másik helyiségbe nyíló ajtó mögött, de a lövés nyilván másokat is riasztott a földszinten. Luke előzőleg beszerzett némi információt a szigetről és a palotáról. Szinte semmi biztonsági rendszer, kevés kamera, helyi rendőrség sehol. De így is lesz, aki erre fog indulni.

Ami rendben is van.

Pontosan ezt akarta.

– Menjünk – intett Luke a másik kettőnek.

– Egy másodperc! – kiáltott a nő, akit Lexi Blake-ként ismert.

Luke az íróasztal felé iramodott, pisztolyát még mindig az ajtónyílásra szegezve, ahol Malone lapult.

– Egy másodpercünk sincs.

– Hála neked, amiért elsütötted azt a pisztolyt – köpte oda a nő.

– Az a pasi szemtanúja volt annak, amit csináltok. Lekapott benneteket. Mennünk kell.

Látta, hogy a másik kettő tovább matat valamivel a redőnyös íróasztal alatt, csapkodják és ököllel ütik a díszes fát. Alighanem valamiféle kapcsolót vagy kart próbáltak működésbe hozni. Végül aztán a pasi, akit Luke Christophe néven ismert, hátralépett, és a bakancsa sarkával belerúgott az egyik intarziás oldallapba. Az öreg fa reccsent egyet, de nem engedett.

A következő rúgástól beszakadt.

Christophe csapása nyomán az íróasztal belsejében egy kis rejtett rekesz vált láthatóvá. Nyilvánvalóan tudták, hol van, csak azt nem, hogy rongálás nélkül miként lehet kinyitni. Egy könyv hevert benne, amit Lexi most kivett. Na, jó. Ideje áttérni a B tervre. Akármi legyen is az, majd később ráér aggódni miatta.

– Most megyünk – mondta Christophe.

Ám Luke előbb átrohant a szobán, és felkapta a padlóról a kamerát.

– Ezt nem hagyhatjuk itt.

Azzal kiszáguldottak a dolgozószobából, le a lépcsőn, amelyen az előbb feljöttek.

Luke ekkor már évek óta a Magellán Ügyosztály ügynöke volt. Malone előszeretettel szólította Koleszes srácnak, nyilván fiatalságára és tapasztalatlanságára utalva, na meg kitűnő riposztként az idősebb exügynökként ráaggatott Papi címkére. Először Koppenhágától északra, a hideg Balti-tengeren találkoztak. Útjaik azóta mintha rendszeres időközönként keresztezték volna egymást. Menet közben akadt néhány rázós megbízatása, amelyekkel learatta a maga sikereit. Ebben segített neki a katonai kiképzés, amelyen átesett, mivel a rangerektől megtanulta, hogyan viselje magát húzós helyzetekben. De az sem vált a hátrányára, hogy Tennessee keleti felének szülötte volt, aki a Blue Ridge-hegységben nőtt fel. Az ember ott gyorsan rájön, hogyan gondoskodjon magáról, három idősebb bátyja mellett pedig már korán megtanulta, hogyan álljon a sarkára. Beszélj lassan, érthetően és okosan. Ha nem megy mind a három, akkor tartsd a szádat. Jó tanács, amire az apja tanította, és ő minél idősebb lett, annál inkább próbálta is gyakorolni. Már semmi esetre sem volt kopasz, de bármennyire is utálta bevallani, Cotton Malone a tudás és a tapasztalat tárházának számított. Olyasvalakinek, akitől van mit tanulni. Csúcs a pali. Nem kérdés. Afféle legenda a Magellán Ügyosztályon belül.

Ki tudná nála jobban kisegíteni?

Egyáltalán nem is volt olyan nehéz megkedveltetni magát ezekkel az őrültekkel. Az iparkodó rosszfiúk mindig is vadásztak a jó segédekre. Főleg a méltányos árú segédekre. Így aztán felkínálkozott, ők meg felfogadták. A bizalmuk megőrzése viszont lehet, hogy vesződségesebbnek fog bizonyulni. Különösen most, hogy ez az akciójuk nem a tervek szerint alakult. De legalább megszerezték, amiért jöttek.

Ami azért kell, hogy számítson.

Gyorsan haladtak át a termeken, amelyek mindegyikét ragyogóan kivilágították, az ablaktáblák feketén meredtek a külvilágra. Mielőtt belépett a palotába, Luke egy céges kisteherautót vett észre, amely majd remek menekülő jármű lesz, kapóra jön, hogy közvetlenül az udvar előtt parkol, a kulcs a gyújtáskapcsolóban.

Vissza kell érniük a kikötőbe. De gyorsan. Ott egy hajó várt rájuk, ugyanaz, amelyen a szárazföldről átjöttek. Amikor megérkeztek, egy lélek sem járt a környéken, a bezárt kikötőirodát lelakatolták. Na, persze, a palota mobiltelefonon kapcsolatba léphet a Chiemsee partján elszórt közeli városok rendőrségével. De hatalmas ez a tó – mintegy harminc négyzetmérföld –, a helybeliek Bajor-tengernek nevezik, ami annyit tesz, hogy irdatlan hosszú a partvonala. Ők pedig egy különösen távoli helyet választottak maguknak északnyugaton, hogy onnan kezdjék meg az átkelést.

Imádta a munkáját. Nincs is jobb ennél a világon. Mintha az adrenalinnak és az akciónak éppen erre az ötvözetére lett volna szüksége ahhoz, hogy ne legyen unalmas az élete. Az, hogy az embernek az Egyesült Államok volt elnöke, Danny Daniels a nagybátyja, némi előnyökkel jár. Ő azonban nem élt egyikkel sem. Egyedül akart érvényesülni.

És úgy is lett.

Stephanie Nelle, a Magellán Ügyosztály feje szemlátomást megbízott benne. És Luke kedvelte őt. Csakhogy az asszony pillanatnyilag nyakig merült a maga gondjaiba, miután kihívta az Egyesült Államok jelenlegi elnökének, Warner Foxnak a haragját. Felfüggesztették, és meghallgatás várt rá az elbocsátása ügyében, amelyre furcsa módon még nem került sor. Luke felajánlotta neki a feltétel nélküli segítségét, de eddig még nem vette igénybe. Az utóbbi néhány hónap során szigorúan korlátozták a Magellán Ügyosztály tevékenységét, de az ő itteni, németországi jelenlétét személyesen az igazságügyi miniszter hagyta jóvá.

És kicsoda ő, hogy vitába szálljon a nagyfőnökkel.

A lépcsőhöz érve leszökdécseltek az alacsony kő lépcsőfokokon. Odafent az emeleten Malone bukkant fel. Christophe ahogy meglátta, azonnal a kabátjába nyúlt a pisztolyáért. Luke még mindig a kezében szorongatta a magáét, és minden támadást megelőzött azzal, hogy Malone feje fölé célozva egy golyót röpített a stukkóval díszített falba.

Robogtak tovább lefelé a lépcsőn.

Christophe Malone felé célzott a fegyverével.

3. FEJEZET

Cotton tudta, hogy Luke magasra lő. Na, de a másik ürge? Ő halálosan komolyan vette a dolgot, úgyhogy Malone lebukott a padlóra, ahol a vastag márvány mellvéd némi védelmet nyújtott a feléje igyekvő golyók ellen.

Négy lövést számolt.

Aztán a tüzelés abbamaradt.

Cotton óvatosan átkukucskált a kőindák között, és három alakot látott kirohanni az üvegajtón át az éjszakába. Azt tervezte, hogy mozgásban tartja őket, úgyhogy talpra szökkent, és a lépcsőn leszáguldva a nyomukba eredt. Mielőtt az emeletet elhagyta volna, észrevette, hogy a kamera, amelyet szándékosan dobott le, eltűnt. Helyes. Számított rá, hogy Luke felveszi. Sebtében a redőnyös íróasztalt is szemügyre vette, amelyben egy üresen ásító mélyedést látott. Másodpercekkel ezelőtt észrevette, hogy Luke egy kamerát cipel, a nő meg egy könyvet visz a kezében. Minden bizonnyal azt, amelynek megszerzésével Luke-ot bízták meg. De nem jött össze. Legalább folytathatja az üldözést, a kikötő felé hajtja őket, aztán vissza, ki a tóra.

Onnan Koleszes srácnak kell átvennie.

Leért a földszintre, és az üvegajtón át kirohant a hidegbe, ahol egy éppen elszáguldó furgon hátsó lámpáit pillantotta meg.

Most tényleg?

Körülnézett, és meglátott egy haszonjárművet, nem nagyobbat egy platós golfautónál. Odaszaladt, közben felhúzta bőrkesztyűjét, és elfordította az indítókulcsot. A benzinmotor brummogva életre kelt, mire Cotton balra tekerte a kormányt, és elszáguldott. A csotrogányt gyenge fényszóróval szerelték föl, amely csak néhány lábnyira világított előre. Feje fölött az égbolt gyémánt csillagok tengere bársony szőnyegen, körülötte az éjszaka koromsötét. A palotától induló kövezett úton haladt, a tó északi partjával párhuzamosan. A nádason túl a tó még sötétebbnek látszott. Hideg levegő csapott az arcába, kicserepesedett tőle a szája, és minden lélegzetvételnél égette a torkát.

A furgon messze előtte haladt, és a több lóerőnek hála gyorsabban mozgott. De az elképzelés az volt, hogy folytatja az üldözést, és egyre messzebbre űzi Luke-ot meg a csatlósait. Jól megszívatja Luke-ot, de az igazat megvallva büszke volt rá. Évekkel ezelőtti első találkozásuk során sorozatos hibák történtek mindkettejük részéről. Azóta hébe-hóba keresztezték egymást az útjaik, és Luke minden alkalommal bevált. Felidézte a maga formálódó éveit, közvetlenül azután, hogy a haditengerészettől átnyergelt az igazságügyi minisztériumhoz. Ő is fiatal volt, és zöldfülű. Kivette a részét a hibákból. Stephanie Nelle viszont, aki személyesen toborozta őt, egyáltalán nem hagyta annyiban. Inkább keményen meghajtotta. Ragaszkodott a kiválósághoz. Ő pedig partner volt benne.

Akárcsak Luke.

Meglepődött, amikor pár napja befutott a hívás. Most először Luke kifejezetten segítséget kért. A Magellán Ügyosztályon töltött első évei alatt neki is megvoltak a maga mentorai, akiktől ő is segítséget kért. Nincs ezzel semmi baj. De mindig eljött egy pillanat, amikor az embernek el kellett végeznie a munkáját, a maga módján, a saját szabályai szerint. És az, hogy sikerrel járt-e vagy kudarcot vallott, a saját döntéseinek a következménye volt.

Ő sikerrel járt.

Akárcsak Luke.

Fura, ahogy az élet a lapokat osztja. Eleinte olyan véletlenszerű. Se füle, se farka. Aztán szép lassan mindig előtűnnek a minták. A trükk az, hogy ezeket felismerve és belőlük kiindulva egy kettes párból ne is annyira royal flusht akarjunk összerakni, hanem olyasvalamit, amit rá lehet bírni, hogy akként működjön.

Improvizáció.

A siker kulcsa.

A saját élete rá a tökéletes példa.

Egyik nap még az Egyesült Államok kormányának hírszerző tisztje volt, aki arról híres, hogy elintézi a dolgokat. Másnap meg már nyugdíjas, elvált ember, aki épp Dániába költözik, hogy könyvesboltot nyisson. Száznyolcvan fokos fordulat, amit azóta sem bánt meg. Most tehetős vállalkozó, mélységesen elköteleződve egy nő mellett, aki szereti őt. Cassiopeia Vitt mellett. Elmondta neki Luke kérését, és felajánlotta, hogy tartson vele, de ő visszautasította, mondván, a kastély-újjáépítési projektje megkívánja a jelenlétét.

Cotton pedig megértette.

Szívből szerette őt. Egy párt alkottak. Egy csapatot.

De nem ma éjjel.

Most egyedül volt.

Előtte a furgon tovább száguldott a kövezett úton, fényszórói világosságot vágtak a sötétségbe. A fákat már elhagyták, most egy nyílt mezőn haladtak a baloldalt magasan a hegytetőn álló ősi Ágoston-rendi kolostor és a jobbra lévő tó között. A kolostor egyik-másik ablakában fények világítottak. A furgon egyenesen a tóba nyúló móló felé száguldott.

Cotton is beletaposott a gázba.

A hideg levegő egyre égette a torkát és a tüdejét.

A kisteherautó megállt, utasai futásnak eredtek. Cotton látta, hogy végigrohannak a mólón, és beugranak a végén kikötött kis hajóba. Járgányát a furgon mellé kormányozta.

Egy motor beröffent, majd felpörgött.

Cotton végigügetett a betonmólón, és közben figyelte, ahogy a hajó eltűnik a fekete vízen. Megállt a mólót megvilágító egyik borostyánfényű lámpa alatt, amely bőven ontott magából annyi világosságot, hogy a hajóban ülők lássák őt.

Küldetés teljesítve.

Jobb kéz felől a nagy tavi komp ringott, amelyen ő is átkelt. Valamikor igazi gőzös volt, amely gomolygó füsttel jelezte közeledtét a tavon. Most dízelhajtású. Cotton pár embert látott a zárt kabinban. Felbőgtek a motorjai. A hajó éppen a félórás útjára indult vissza a szárazföldre. Neki is föl kéne ugrania rá, hogy távozzon. Talán pár napig Münchenben marad, és végigjárja az antikváriumokat. Bukkant már kincsekre hasonló műintézményekben szerte Európában. A helybeli kereskedők talán dajkálnak egy-két első kiadást, amit aztán továbbadhatna a gyűjtőknek. Vagy esetleg ahelyett, hogy visszaindulna Koppenhágába, felülhetne egy gépre Franciaország felé, hogy meglátogassa Cassiopeiát.

Ez remekül hangzott.

Sok szerencsét kívánt Luke-nak.

Minden megbízatás kockázattal jár. Ezt nagyon jól tudta. Tökéletes példa erre az ő utolsó küldetése a Magellán Ügyosztálynál, Mexikóvárosban, ahol golyót kapott a vállába. A lövöldözőket sikerült leszednie, de az utána következő vérontás hét halottat és kilenc sebesültet eredményezett. Egyikük a dán misszió fiatal diplomatája, Cai Thorvaldsen volt. Tíz héttel a vérengzés után egy görnyedt tartású férfi – egy gyászoló apa – állított be hozzá Atlantában. Henrik Thorvaldsen.

És örökre megváltoztatta az életét.

A komp hajócsavarjai mintha teljes gőzzel beindultak volna.

Odakint a vízen fények keltették fel a figyelmét. Egy másik hajó. Épp elkezdett száguldani a felé a hajó felé, amelyen Luke meglépett.

Furcsa.

Aztán meghallotta a távoli puskaropogást, és meglátta az újonnan érkezett hajón felvillanó torkolattüzeket.

Luke felé céloztak. Mi az isten?

Egyszeriben elszabadultak a dolgok.

Igaz ugyan, hogy ebben a harcban nem volt érintett, de ellenkezett a természetével, hogy tétlen maradjon, miközben egy barátja esetleg bajba kerülhet.

A komp elvált a mólótól, az orra kifelé, a sötét víz felé mutatott. A hajótestet és a kabint lámpák világították meg, az orrból pedig egy erős fényű reflektor hasított az éjszakába. Improvizálj. Használd azt, amid van.

Futni kezdett a komp felé.

És felugrott rá.

4. FEJEZET

Luke a hajóban állt, és hagyta, hogy a csípős levegő paskolja az arcát. Remek érzés volt. Két honfitársa ott volt mellette, miközben a tavon át a parton leparkolt kocsijuk felé repesztettek. Christophe vezette a kis hajót, mellette Lexi kémlelt előre. Karcsú és izmos volt, alakját nyilván kiadós diétázással és kondizással tökéletesítette. A szája telt volt, de az orrához képest kissé széles, és Luke arra a következtetésre jutott, hogy ez az apró tökéletlenség csak még inkább hozzájárul a csáberejéhez. Térdig érő csizmába dugott farmert és a gyapjúkabátja alatt bő fekete pulóvert viselt. Csábos bézs arcszínét nem színezte smink, és Luke úgy gondolta, soha nem is használt ilyesmit. Hosszú pillájú, enyhén ferdevágású szeme határozottan titokzatossá tette, ami tetszett a férfinak. A hangjában enyhe akcentust érzett, ha minden igaz, ausztrált. Keveset tudott róla, és az a kis barátságos közeledés, amivel megkörnyékezte, nem talált viszonzásra.

Ami egy kissé bosszantotta.

– Ilyen pocsékul lősz? – kiáltotta oda Christophe. – Semmi mást nem találtál el, csak a falat.

– Szándékosan – felelte, de közben nem nézett egyikükre sem. – Jobb szeretted volna, ha meghal? Akkor aztán jól néznénk ki. A rólatok készült két sztárfotóval. – Felmutatta a kamerát. – Szerencsére megszereztem ezt a vackot.

– Jobb szerettem volna, ha nem zavarnak meg – jegyezte meg Christophe. – A te dolgod lett volna megelőzni.

Luke-nak esze ágában sem volt hagyni, hogy ezek ketten cseszegessék.

– Akkor nem kellett volna olyan sokáig vacakolnotok. Én csak kotorászást hallottam. Azt hittem, kaptatok eligazítást, hogy hol kell keresni.

– Te csak ne törődj azzal, hogy nekünk mit mondtak – vágott vissza Lexi. – Elvégeztük a melót.

– Ja. El. Lyukat rúgtatok abba a rohadt izébe. Miért nem azzal kezdtétek?

Tudta a választ. Az elképzelés szerint nyilván úgy kellett volna megszerezni a könyvet, hogy ne derüljön ki, hogy ott jártak.

– Én próbáltam mondani a hercegnek, hogy ezzel itt baj lesz – mondta Christophe. – De nem hallgatott rám. Most talán majd fog.

Luke vállat vont. Egész életében ilyen idiótákkal vesződött. Olyanokkal, akik túlságosan arrogánsak ahhoz, hogy megértsék, valójában mennyire ostobák.

– Mondd csak el neki. Én nem terveztem, hogy bármit is jelentsek a hercegnek. De most már fogok. Különösen azt a részt, hogy milyen képek vannak ebben a kamerában.

– Mi lenne, ha egyszerűen lepuffantanálak? – vetette fel Christophe.

– Megpróbálhatod.

És ezt komolyan is gondolta.

Mindig is feszes izmokkal volt megáldva, amelyeket nem károsított se alkohol, se cigaretta, se drog. Hét évet töltött a katonaságnál, egyenesen a gimnáziumból került a seregbe, ahol ranger kiképzést kapott. Hatvankét pokoli nap. A világ egyik leghúzósabb élménye. Átment a vizsgán, ami csodálatra méltó volt, ha azt vesszük, hogy a bukási arány hatvan százalék körül billegett. Az egésznek az volt a lényege, hogy megtanulja, hogyan hozza ki magából a maximumot. Hogy megtegye azt, amit soha nem hitt lehetségesnek. Napi húsz óra kiképzés, miközben kétszer étkeztek, vagy még annyiszor sem, átlagosan három óra alvással. Negyvenöt kilónyi fegyvert, felszerelést és lőszert cipelt, és az egész kiképzés alatt több mint kétszáz mérföldet menetelt.

És túlélte.

Magasra tartott fejjel.

Úgyhogy egy hülye, beképzelt izomagyúval vacakolni, aki azt hiszi, hogy első látásra felismeri a megnyerhető bunyót, kész csemege.

– Mi olyan fontos abban? – kérdezte a Lexi kezében tartott könyvre mutatva. – Mire ez a nagy felhajtás?

– Nem a te dolgod – mondta Christophe.

Egy próbálkozást megért. Nyilvánvaló, hogy fontos az a könyv. Rengeteget kockáztattak, hogy megszerezzék. Igazából túl sokat is. És most előkerült ez a vacak. Játékban van. Hogy fogja megkaparintani, vagy akár csak suttyomban megnézni?

Jó kérdés.

De valamit ki fog találni.

Körbenézett a fekete vízen, és fényeket vett észre, amelyek sebesen feléjük közelítettek. Egy hajó? Aztán torkolattűz. Golyók fütyültek el mellette.

– Hasra! – üvöltötte.

Ők ketten Lexivel a hajó fenekére vetették magukat.

Christophe lekuporodott, és hol előre figyelt, hol a hátuk mögé.

Cotton fölfelé indult a komp alsó fedélzetéről, keresztülvágott a tágas belső kabinon, ahol néhány utas lézengett, és a hídhoz vezető lépcsőhöz ért. Felszökdécselt a fémfokokon, berontott az apró fülkébe, ahol a kormányos szorongott, és nem bajlódott a bemutatkozással. Helyette egy kemény jobb horoggal padlóra küldte az egyenruhást, aki aztán nem moccant.

– Sajnálom – mondta.

Megragadta a hajókormányt, és előretolta a gázkart, ezzel felpörgetve a motort, és növelve a komp sebességét. Luke hajója a komp orrától balra volt, a másik, ahonnan lőttek, jobbra, de egyre közelebb került. Cotton úgy gondolta, a méret és a teljesítmény miatt előnyben van, úgyhogy még jobban rákapcsolt.

A hajó megbillent a plusz lóerőtől, az orra felágaskodott a megnőtt sebességtől.

Luke látta, hogy a komp keresztben az ő helyzetük és a rájuk tüzelő hajó helyzete közé tart.

Ez nem lehet véletlen.

Az isten áldja meg Papit.

A golyók egyre csak fütyültek körülötte.

Valamelyik ilyen kósza lövedék még húst fog találni. Ez a baj az automata fegyverekkel. A célzás semmit sem jelent. Eregess csak elegendő ólmot egy célpont felé, és valamelyik szinte mindig célba talál.

Lent maradt, de a szemét rajta tartotta a kompon is, meg Christophe igyekezetén is, hogy eltűnjenek erről a rohadt vízről.

Cotton tartotta az irányt, és tempósan beért a két hajó közé. Luke-é a parthoz közelített, üldözőjük pedig egyre csak tüzelt. Cotton évekig a haditengerészetnél szolgált, jobbára vadászpilótaként és ügyvédként, de volt egypár tengeri útja is. Viszont még sohasem vezetett nagy méretű vízi járművet, de a tó szerencsére szélesen elterült, és bőven volt hely manőverezni anélkül, hogy félni kellett volna az összeütközéstől bármivel.

Csakhogy…

Cotton hirtelen balra tekerte a kormányt, és ezzel megfaroltatta a nagy kompot, hatalmas hullámot keltve, amely sebesen megindult a Luke-ra tüzelő hajó felé. A komp reflektorainak félárnyékában látta, hogy a jármű az érkező hullámot elkerülendő lelassít. Két férfi állt a V alakú kis hajótestben, géppisztollyal a kezükben. Mindketten igyekeztek megőrizni az egyensúlyukat, miközben a hajót elkapta a mellette elsöprő hullámverés. Cotton csökkentette a köztük lévő távolságot, és a komp jobb oldalát a bukdácsoló jármű mellé kormányozta. Aztán üresbe tette a gázkart és elpucolt a hídról, leiramodott a lépcsőn, és az utaskabinon át vissza.

Az ott lévő öt ember nyugtalan arcot vágott.

– Aggodalomra semmi ok – mondta nekik. – A kapitány perceken belül felébred.

Ment tovább, és a hátsó ajtón át kilépett a nyitott fedélzetre. A jobb oldalon lévő szűk járaton visszaóvakodott a hajó orrába. A komp bukdácsolt a vízen, akárcsak odalent a kis hajó, amely folyton nekiütődött a hajótestnek.

Cotton felpattant a hajókorlátra.

A megfelelő pillanatra várt.

Aztán leugrott.

5. FEJEZET

Derrick Koger leeresztette az éjjellátó készüléket.

Érdeklődve figyelte, ahogy Luke Daniels visszaért a mólóra, és két honfitársával meglépett. Egy kilométernyire állt onnan, a Chiemsee egy másik szigetén. És amíg a Herreninsel-sziget a maga Ágoston-rendi kolostorával és masszív királyi palotájával a férfiak számára jelentett menedéket, ő a nyolcadik század óta itt álló zárdáról elnevezett kisebb Fraueninselen, a női szigeten létesített bázist.

Harminc apáca még mindig az otthonának hívta a zárdát, amelynek főnökasszonya Koger régi barátja volt, és abban a kiváltságban részesítette, hogy az ódon épület egyik tornyát megfigyelőpontként használhatta. Élete java részét a Központi Hírszerző Ügynökségnek szentelte, ahol beosztott műveleti tisztként kezdte, és onnan küzdötte fel magát a mostani, úgynevezett kiemelt pozíciójába az európai különleges műveletek vezetőjeként. Régi bútordarabja volt a hírszerző szakmának. Sosem idegenkedett a kockázatvállalástól, a veszély pedig egyszerűen hozzátartozott a munkához.

Mint ma este is.

Ami eddig csupa kockázatvállalás volt. De imádta, amikor összejöttek a dolgok. Jó adag elégedettséggel töltötte el nyugtalan lelkét.

Újra a szeméhez emelte az éjjellátót.

És meglátta, hogy Cotton Malone áll a kivilágított mólón.

Elmosolyodott.

Amerika kapitány megtette a magáét.

Nem is várt mást.

Aztán durrogást hallott a távolból.

Mintha petárdáznának.

Végigpásztázott a tavon, és egy kis hajót vett észre, amellyel ketten üldözték Luke-ot. Vissza a mólóhoz, ahol azt látta, hogy Malone felugrik a nagy kompra, amely épp kezdett elválni a mólótól.

Hűha. Egyik sem volt benne a tervben.

Mintha az egész élete erről szólt volna. Csodálatos hullámhegyek és nyomorúságos hullámvölgyek. A legrosszabbra egy évtizeddel ezelőtt került sor, amikor is vízkúrát rendelt el az al-Káida néhány magasrangú vezetőjének. Kínzás? Talán. Semmi humánus nincs benne. De világos parancsot kapott. Szerezze meg az információt, bármi áron. Az eljárásrend szerint az egész „kihallgatást” videóra vették. Csak ő mint helyszíni felügyelő a kihallgatók személyazonosságának védelmében elrendelte a szalag megsemmisítését.

Ami felkeltette a kongresszus figyelmét.

Mit is mondott Mark Twain? Tegyük fel, hogy ön egy idióta. És tegyük fel, hogy ön kongresszusi tag. De hiszen ismétlem magam.

Na, ja.

Beidézték a képviselőház hírszerzési bizottsága elé, amely akkoriban vizsgálta az úgynevezett „továbbfejlesztett kihallgatási technikákat”. Műveleti hírszerző tisztek rendszerint nem vettek részt ebben a vizsgálatban, de időközben fontossá vált az, amit ő hivatalosan, írásban közölt a feletteseivel a szalag megsemmisítéséről.

Esze ágában sem volt hagyni, hogy az embereit keresztre feszítsék olyasmiért, amire parancsot kaptak.

Na, és neki ki adott parancsot?

Hát ez volt a bibi, ugyanis a kínzást is, és a videó megsemmisítését is maga a Fehér Ház engedélyezte.

De ő soha senkit nem nyomott fel.

Sok minden volt, de spicli, az nem.

Az igazságügyi minisztérium három éven át nyomozott utána, de végül arra jutottak, hogy nem emelnek ellene vádat.

A folt viszont kitörölhetetlen maradt.

És alighanem leginkább ez magyarázta azt a tényt, hogy hatvanhoz közeledve miért maradt még mindig a terepen. Méghozzá nem részlegvezetőként, aki ügynökök népes seregét felügyeli. Nem. Ő csupán „különleges műveleteket” vezényelt, ami manapság olyan ritka volt, mint a fehér holló. A CIA-nak mindenre és bármire volt igazgatóhelyettese. Elemzésre, műveletekre, tudománytechnológiára, háttértámogatásra, digitális innovációra, tehetségkutatásra, oktatásra. Amit akartok. Számára viszont nincs hely? Úgy látszik, nincs. Az az elnöki adminisztráció, amelyet védelmezett, már rég a múlté, és soha egyetlenegyszer sem mutatta ki a háláját. És most itt van Bajorországban, egy újabb katyvasz kellős közepén.

A készüléken át figyelte, ahogy Malone játékba hozza a kompot, elfogja a hajót, amely Luke-ra tüzelt, aztán meg beleugrik. Istenem, imádja a tehetséges, motivált embereket! Olyan kevés ösztönzésre van szükségük.

Ő is motivált volt.

Gondolatban végigpörgette a helyzetből adódó lehetőségeket, és megállapodott egynél. Megtegye?

A fenébe, meg hát.

A walkie-talkie-ért nyúlt, és megnyomta a KÜLDÉS gombot.

Luke figyelte, ahogy a komp ferdén beúszik közéjük és az üldözőik közé, elállja a hajó útját, és biztonságos távolságban, a túloldalon tartja a fegyvertüzet.

Felegyenesedett görnyedt testtartásából.

Christophe a hajót továbbra is egyenesen a part felé vezette, amely egyre közeledett.

– Ki lövöldözött ránk? – kérdezte Lexi.

Nagyon jó kérdés.

Ez teljesen váratlanul jött.

Christophe hátrébb húzta a gázkart, mire a hajó lelassult, és visszasüllyedt a vízbe. A motor hátramenetbe kapcsolt, és a hajó orra gyengéden megcsókolta a partot. Lexi a könyvvel együtt kipattant, a nyomában Luke-kal, aki még mindig a kamerát szorongatta. Azon tanakodott, hogy itt helyben kiiktatja ezt a két gyengeelméjűt, fogja a könyvet, és elhúz. Csakhogy még csak most indul a mandula. Ő pedig egyáltalán nem az a fajta, aki elkésik vagy idejekorán lelép egy jó buliról.

Christophe leállította a motort, és kiugrott a száraz talajra.

De azért…

Luke odalépett, és a jobb öklével Christophe állkapcsára mért ütés a földre vitte a hülyét. Lexi kapcsolt, és rohanva indult Luke felé, de az a hátralendített jobb karjával feltartóztatta.

– Téged is gond nélkül leütlek.

Christophe fürgén feltérdelt, és pontosan azt tette, amire Luke számított: a pisztolyáért nyúlt.

Kirúgta a kezéből a fegyvert.

– Csak hogy kvittek legyünk. Ti odaát beleköptetek a levesembe. Amit nem szeretek. Most én köptem a tiétekbe.

Christophe rávetette magát. Luke azonban résen volt, oldalt lépve kikerülte a mozdulatot, és a férfi gyomrába térdelt, amitől az kétrét görnyedt.

– Ezt egész éjjel folytathatjuk – mondta. – Te döntesz.

Tudta, hogy csak nála és Christophe-nál van fegyver. Úgyhogy fél szemét Lexin tartotta, nehogy nyílegyenesen a fegyverért induljon, amely tőle pár lábnyira a földön hevert.

A nő okos volt – meg sem moccant.

– Nézd – mondta Luke. – Ami odaát történt, húzós volt. Hirtelen kellett döntenünk. Te úgy döntöttél, hogy szétrúgod azt az íróasztalt. Én meg úgy, hogy megijesztem a kamerás palit. Itt van a kamera is, meg a könyv is. Szóval mondhatni, bejött.

Remélte, ha tudatja velük, hogy mind egy csapatban játszanak, azzal leállítja őket.

Christophe lassan felállt, és levegő után kapkodott.

– Jól… van. Döntetlen.

Luke úgy döntött, hogy bebiztosítja magát, és megkereste a földön a pisztolyt. Amit meg is tartott. Egyelőre. Semmi értelme butáskodni. Épp elég baj az, hogy az akció félresiklott, nem engedheti meg magának, hogy teljesen elmarja magától azokat, akiknek a barátságára szüksége van. De azt sem akarta, hogy teszetoszának nézzék.

Elindultak a kocsihoz.

Luke visszapillantott a tóra. Aktivitásnak semmi jele. Sehol egy zsaru. Sehol egy újabb hajó. Csak a komp fényei ringatóztak a sötétben. Papi odakint van, a tavon. Valamiben mesterkedik. Miben? Luke-nak fogalma sem volt. De azért díjazta.

Mind beszálltak a kocsiba.

Luke tudta, hová tartanak.

Münchenbe.

Várja őket a herceg.

6. FEJEZET

MÜNCHEN, NÉMETORSZÁG

18:20

Stefan von Bayern szerette a prostikat. Amit nem szeretett, az a felhajtásuk volt. Németországban a prostitúció már több mint száz éve legális. De ez sem könnyítette meg a dolgot.

Különösen egy olyan pozícióban lévő ember számára, amilyen ő volt.

Lakásokon lehetett találni megvásárolható nőket szerte a városban, még azokon a környékeken is, ahonnan a bordélyokat kifejezetten kitiltották. De ott voltak még a pornómozik, a teaklubok meg az eszkortszolgálatok is, és persze az örök kedvenc, az online kapcsolat. Ő különösen a laufhausokat kerülte, ahol az ember végigjárja a folyosókat, hogy lássa, ki szabad éppen, aztán szobára megy.

Túl nagy a kitettség.

A nyílt klubok sem sokkal jobbak. A vendégek meg a lányok elvegyülnek a bárpultnál, a medencénél vagy a szaunában, aztán irány valamelyik privát szoba. A strichelők a legrizikósabbak, akik a járdán ácsorognak, vagy kirakatokban mutogatják magukat. A legtöbbjük amúgy is kelletlen szereplő, aki valami egyéni kényszerűségből dolgozik. Nála volt egy szabály. Soha ne erőltesse rá magát senkire, se közvetlenül, se közvetve.

A privát klubok világos mértékű diszkréciót kínálnak, ott a madám kézben tartja a nyájat, és az a legnagyobb előnyük, hogy a lányok kifejezetten önszántukból vannak ott, profik, egyetlen vágyuk, hogy kielégítsék a kuncsaftot, és értékelik a pénzt.

Készséges szereplők.

És ő több ilyen klubban is törzsvendég volt szerte Münchenben.

De a legjobbak az egyéni vállalkozók. Ők is mind profik. Olyan nők, akik önszántukból keresnek kuncsaftot hirdetés útján. Szigorúan négyszemközti felállás, amely magas szintű titoktartást biztosít. Se ők nem látnak mást, se más nem látja őket. Még jobb, ha házhoz jönnek.

Mint most is.

A ma estére választott különösen értette a dolgát. Egy nyúlánk, vékony szőke Avignonból, aki most Németországban él. Elmondta neki, hogy mit szeretne, a lány pedig kiszolgálta. És az volt benne a legjobb, hogy semmi extrával nem járt. Hoci-nesze. Semmi kérdezősködés. Semmi akadékoskodás. Egyszerű szóbeli megállapodás.

Több értelemben is.

– A pénzed ott van a komódon – mondta odamutatva a férfi.

A lány felhúzta a cipzárt a ruháján, és felmarkolta az eurós bankókat. Nagyon okosan nem szólt semmit, csupán elmosolyodott, felhúzta a magas sarkúját, és búcsút intve peckesen elhagyta a szállodai lakosztályt. A fecsegés nem volt benne az alkuban.

Fix, hogy iderendeli még.

Felállt az ágyról, a lakosztály utcára néző ablakaihoz lépett, és meztelenül megállt előttük. A Charles Hotel hetedik emeletéről panorámás kilátás nyílt egy sötétbe burkolózó parkra, a fákon túl pedig a háztetők dzsungelére, amely fölé a ködöt átdöfve a Frauenkirche kivilágított, rézkupolás ikertornyai magasodtak. Döbbenetes látvány. Egy önkormányzati rendelet szerint az óvárosban nem lehet magasabb épület, mint ez a két torony.

München szemet gyönyörködtető éjjel. Ez a nyüzsgő metropolisz, Bajorország legnépesebb városa az Isar két partján elterülő fennsík tetején fekszik. A tizenkettedik században bencés szerzetesek által létrehozott település virágzó politikai és kulturális központtá fejlődött, és akárcsak a középkorban, mai is impozáns épületek, pompás utcák és gyönyörű parkok királyi palástjába öltözött intellektuális helynek tartják.

A független Bajor Királyság egykori fővárosa leginkább arról hírhedt, hogy Hitler és támogatói itt hajtották végre a gyenge weimari köztársaság megdöntésére irányuló híres-nevezetes sörpuccsukat. A felkelés kudarcot vallott, de tíz évvel később, a nácik hatalomra jutása után München lett az ő Hauptstadt der Bewegungjuk, a mozgalom fővárosa. Nem véletlen, hogy az első koncentrációs tábor Dachau mellett nőtt ki a földből, a várostól mindössze pár kilométernyire északnyugatra. A náci párt központja és számos Führerbauten, Führer-ház a mai napig rákos sejtként tenyészik a nagyszerű város örökségén. A Hitlerrel szembeni ellenállási diákmozgalom, a Fehér Rózsa is innen indult, amelynek magját egytől egyig letartóztatták és kivégezték. De ők legalább megpróbálták. Pusztítás terén a szövetséges bombázók hetvenegy légitámadása megtette a magáét. Az épületek háromnegyede a föld színével lett egyenlő. De valamennyit újjáépítették, és ma már nehéz megkülönböztetni az újat a régitől.

A város túlélte.

Akárcsak ő maga.

És a családja.

Amely kilencszáz éves Wittelsbach-családfával büszkélkedhetett.

Az órájára nézett.

18:30

Ideje kirobbantani a forradalmat.

De előbb fel kéne öltöznie.

Stefan belépett a Szent Mihály jezsuita templomba. A tizenhatodik századi remekmű épphogy csak megúszta a második világháborút, de alig maradt belőle több, mint néhány fal és egy rakás kőtörmelék. Körös-körül a berendezés nagy része az 1948-as restaurálás eredménye, némi 1980-as évekbeli retussal. Ma már kitüntetett tartozék München fő sétálóutcáján, ezen a Karlsplatzot a Marienplatzcal összekötő forgalmas útvonalon, amelynek macskaköveit mindkét felől tengernyi üzlet szegélyezi. És amíg a közeli Frauenkirche, a Miasszonyunk-katedrális mindenkié, a Szent Mihály mindig is magántulajdonban volt, amelyet V. Vilmos bajor herceg építtetett családja uralkodó pozíciójának megtestesüléseként.

Stefan egyik őse.

Egy Wittelsbach.

Aki szintén híres.

Az idő még egy titulussal is felruházta – ő lett a Jámbor –, hála a mindennapi imáknak, miséknek, elmélkedéseknek, vallásos olvasmányoknak és zarándoklatoknak. Semmi sem segíti jobban elő a halhatatlanságot, mint egy főnév, amit az ember neve elé biggyesztenek. Az övé elé vajon mit tesz majd a történelem? A Restaurátort? A Merészt? Vagy esetleg csak az univerzális Nagyot?

Micsoda korban élt V. Vilmos! Amikor a katolikusok és a protestánsok véres háborúkban harcoltak egymással, igyekezvén megalapozni az egyetlen igaz keresztény hitet, bármi legyen is az. Vilmos szemében jó módszernek tűnt egy új templom építésével kimutatni, hogy a katolikusokat részesíti előnyben. Így aztán emeltetett egy hatalmas templomot, a római Szent Pétert leszámítva a kor legnagyobb bolthajtásával.

Micsoda látomás!

De a jó öreg Vilmos meggondolatlan is volt. Annyi pénzt költött templomokkal kapcsolatos beruházásokra, hogy a töréspontig megterhelte vele a bajor kincstárat. Kénytelen volt lemondani a fia javára, majd visszavonult egy kolostorba, ahol élete hátralévő részét elmélkedéssel és imádkozással töltötte. Háromszáz évvel később egy másik, hasonlóan romantikus Wittelsbach, aki a múlt elvarázsolt birodalmában élt, nem volt ennyire szerencsés.

II. Lajos meghalt.

Vagy meggyilkolták.

Alig egy nappal azután, hogy a koronáját ellopták.

Stefan pedig pontosan emiatt találta most magát ebben az ódon templomban, a forradalom küszöbén.

Üdvözölte a perjelt, aki kinyitotta neki az oldalajtót, aztán pár pillanatra némán megállt a félhomályos hajóban, mindkét kezét kabátzsebébe süllyesztve. Feje fölött rendíthetetlenül ott ívelt Vilmos roppant méretű dongaboltozatos mennyezete. Minden oldalról karzatok és oldalkápolnák vették körül. Az oldalhajók nélküli főhajó légies hatást keltett. A hívek még manapság, évszázadokkal később is összegyűltek itt, hogy meghallgassák a müncheni gyülekezetek közül először itt alkalmazott szabadon álló szószékről hirdetett evangéliumot.

Ez is az őse számos újításainak egyike.

Ízlelgette a csöndet, a rézsűben álló fogadalmi gyertyák vetette árnyékok táncát, és belélegezte a meleg, száraz levegőt. Valamikor az egész épület a Wittelsbachok tulajdona volt. Most már csak az alatta lévő altemplomot felügyelték. Mindez részét képezte az első világháború utáni alkunak, amelyben odalett a család öröksége, a királyságuk és csaknem mindenük.

Ezt az igazságtalanságot kívánta helyrehozni.

– Nyitva van? – kérdezte.

A perjel bólintott.

Megkerülte a bronzangyalos szenteltvíztartót, és jobbra fordulva átvágott a kemény márványpadlón az altemplom bejáratához. A magasban lévő falmélyedésekből életnagyságú terrakotta szobrok néztek le rá. Sokan közülük a rokonai voltak, akik most közvetlen tanúi lehettek annak, ami hamarosan történni fog. Jámbor Vilmos közel negyven házat rombolt porig, a köznép tiltakozásával mit sem törődve, hogy merészen, határozottan és ellentmondást nem tűrően fellépve felépítse a templomát.

Az elkövetkezendő napok során Stefan mindhárom jellemvonását felül kívánta múlni.

7. FEJEZET

Cotton beleugrott az éjszakába, és a kis hajón landolt. Talán, ha tíz láb hosszú. Annál egy hüvelykkel sem több. A fedélzet himbálódzott alatta. De ahogy a hajó elfordult a komptól, a víz megnyugodott. A két utas eltűnt. Lehet, hogy a vízbe lökte őket a turbulencia. Vagy kiugrottak? A vízhőmérséklet nyilván fagypont körül lehet. Azt senki nem bírja sokáig hővédelem nélkül.

A komp még távolabbra sodródott.

A kormányos azóta remélhetőleg magához tért, és újra átvette az irányítást. Neki a két férfi keresésére kéne indulnia. Ám még mielőtt a kormánykerékhez ért volna, egy alak bukkant fel a komp tatfedélzetén.

És fegyvert fogott rá.

Lövések dördültek.

Golyók hasítottak keresztül a hideg levegőn, és potyogtak a vízbe.

Valaki lövöldözik rá.

A fenébe a vízbe esett ürgékkel.

Felkapta a hajó padlóján heverő géppisztolyt, és sortüzet nyitott a komp felé, ügyelve, hogy ne az utaskabinra célozzon.

Abbamaradt a tüzelés.

A fegyveres eltűnt a tatról, Cotton pedig kihasználta az alkalmat, és széles ívben úgy fordult meg a hajóval, hogy az orra végül újra a komp felé mutasson, és hátulról közelített hozzá. Hallotta, hogy a nagy dízelmotorok rákapcsolnak, és nézte, ahogy a komp teljes gőzzel távolodni kezd. A kormányos nyilván már újra a helyén van. A túloldal felől újabb hajó tűnt fel, és a reflektorok kévéjében egy pillanatra láthatóvá vált. Kicsi. Mint amilyet most ő vezet.

A lövöldöző?

Ki más?

El kéne már innen tűnnie, megcélozni a partot, és hagyni, hogy Luke kézbe vegye a dolgokat. Ez nem az ő műsora. A régi ösztönei azt súgták, hogy ez nem jó ötlet. A Koleszes srác már rég lelépett, és teszi, amit kell, hogy teljesítse a küldetését. Ez itt egy új fenyegetés. És ő a célpontja. Na, persze, a kelleténél jobban beleütötte ebbe az orrát.

De miért tüzelnek rá?

Növelte a sebességet, és a másik jármű nyomába eredt, amelyen egyetlen vörös lámpa égett a távolban. A Herreninseltől távolodva a tó második legnagyobb szigete, a Fraueninsel felé tartottak. Cotton járt már ott. A Hölgyek szigete. Nem nagy. Nem egészen ötven hold. Nagyjából háromszáz állandó lakos, valamint egy működő bencés zárda, amely az apácák által készített Kloster likőrről nevezetes. A tavon közlekedő kompok rendszeresen megállnak itt, ma már az egész hely turistalátványosság.

És a lövöldöző egyenesen ide tartott.

Cotton száguldott utána, és mintegy három perccel a célszemély után egy kivilágított betonmólóhoz ért. Mindent felidézett a kis szigettel kapcsolatban, ami csak az eszébe jutott. Alacsony fekvésű. Szélesen elágazó fák tarkítják. Sekély partok. Ingoványos talajjal és apró öblökkel körülvett. Rengeteg üzlet és faházikó, sokukat vadszőlő borítja. A tóparti hullámtörőtől betonozott gyalogút indult. Magányos templomtorony döfte át az éjszakát. A fákat és a bokrokat apró fehér lámpák százai világították meg. Cotton zenét meg énekszót hallott, és édes illatfoszlányokat szimatolt. Fahéj. Alma. Sülő hús. Karácsonyi vásár. Ilyentájt a legtöbb német városban és faluban tartottak ilyet. Rengeteg műalkotás, kézművestermék, sütemény és forralt bor. Bármikor máskor szívesen végigsétált volna rajta. Ám most meg kellett találnia a pasit a hajóról.

Csakhogy előtte néptelen volt az ösvény.

Már épp odébbállt volna, amikor a betonon megakadt valamin a szeme. Lehajolt, és szemügyre vette a vörös tócsát. Friss. Még folyékony. Vér. Ellentétben a filmekben megszokottal, nem dugta bele az ujját, hogy mintát vegyen belőle. A való világban miféle idióta tenne ilyet? Megszámlálhatatlan mennyiségű lehetséges szennyező anyag kerülhetne bele. Mint amikor a zsaru a vásznon egy késsel beledöf egy zacskó fehér porba, és megkóstolja.

Komolyan?

Néhány lábnyival messzebb észrevett egy másik vértócsát is.

Valamelyik golyója célba talált volna?

Lehet.

Elindult a hangok és a fények felé, amelyek mintha a móló végénél messzebbről jöttek volna, sötétbe borult épületeken túlról, a falu belsejéből. A vérnyomok folytatódtak, habár a foltok kezdtek egyre ritkulni.

Az ősi zárda körbeölelte a partot. Magas kőfal vette körül, amely itt-ott – ahol lemállott róla a vakolat – virított az éjszakában, de egy nyitott kapun át be lehetett jutni. A vérnyom átvezetett a kapun, de ahelyett, hogy balra kanyarodott volna, a zárda felé, egyenesen a templom felé tartott, amelynek kivilágított toronysisakja belehasított a sötétségbe.

Cotton odament a két oszlop között álló, tölgyfa táblás kétszárnyas ajtóhoz, és benyitott. A belső tér magas boltozatát ünnepélyes borostyánszínű ragyogásban fürdő további oszlopok tartották. Művésziesen cizellált falak, a kórus alatt pedig virággal díszített szarkofág. Egy feliraton németül az állt, hogy az első apácafőnöknőt őrzi, aki több mint ezer évvel ezelőtt irányította a zárdát.

Cotton pillantása a kőpadlót pásztázta újabb vérnyomok után kutatva.

Egy kis foltot vett észre nem messze onnan, ahol a főoltár mögött egy boltíves bejárat hátrafelé vezetett. A mögötte lévő térség sötét volt, nem égtek benne lámpák. Elővette a telefonját, és zseblámpának használva még egy pacát vett észre a csempézett padlón.

Megállt.

A vérnyom véget ért.

Egy ajtónál.

Megcsóválta a fejét.

Ez egyre jobb.

Elforgatta a vasreteszt, és kinyitotta a súlyos ajtót. Lépcsők vezettek lefelé. Lassan leereszkedett, a fa lépcsőfokok recsegtek a súlya alatt. Leérve a telefonja fényénél egy alagút tűnt elő, talán négy láb széles, és nem egészen hat láb magas. A lépcső aljától néhány lábnyira újabb tócsát látott meg.

Mindenkinek megvan a maga kriptonitja.

Az övé a zárt helyek voltak.

Valamitől felborzolódtak az idegei, ha olyan helyre volt bezárva, ahonnan nincs menekvés. Gyengeség. Feltétlenül.

Amit irtózott beismerni.

De legyűrte.

És elindult előre.

8. FEJEZET

Cotton haladt tovább a száraz döngölt földpadlón.

Az alagút egyenes vonalban húzódott vagy ötven yard hosszan, és minél messzebb merészkedett benne, annál kényelmetlenebbül érezte magát. A nyirkos, fülledt levegő szinte tapinthatóan nehezedett rá. Előtte a sötétség túlnyúlt a telefon fényén. De aztán egy fémlétra látványa végre némi megkönnyebbülést hozott.

Odarohant, és mászni kezdett.

A tetején egy fa táblalap nyílt fölfelé. Megmarkolt egy fémkarikát, és megnyomta. A megvetemedett fa nyöszörgött, a rozsdás fémzsanérok csikorogva tiltakoztak. Cotton kimászott a csapóajtó nyílásán, és egy aprócska, megvilágított, bútorozatlan helyiségben találta magát. A szemközti falon kinyílt egy ajtó. Két férfi lépett be. Középkorúak. Jelentéktelen külsejűek. Arcukon megvető mosoly ült. Mindkettőnél fegyver volt.

– Valaki beszélni szeretne magával – szólalt meg az egyikük tökéletes angolsággal, árnyalatnyi akcentus nélkül.

– És maguk? – kérdezte Cotton.

– Jöjjön velünk – mondta a másik, és a kezében tartott pisztollyal intett.

– Ugye, tudják, hogy nekem ehhez a világon semmi közöm sincs – mondta Cotton.

– Kivéve, hogy meglőtte egyikünket.

Hát erről van szó.

Kanyargós folyosókon vezették végig. Ránézésre és a berendezés alapján feltételezte, hogy a zárdában van. Menet közben szemügyre vette két őrzőjét, és megpróbált rájönni, ki is akar vele beszélni. A katonai hírszerzés nem lehet. Ezek a fiúk ahhoz túl öregek. A katonaság a vékony, karcsú derekú fiatalokat kedvelte. FBI? Ez egy kissé kívül esik a fennhatóságukon, de nincs kizárva, mivel a hivatal több európai irodát is fenntart. Nem. Valószínűbb jelölt az örökös kolonc.

A CIA.

Cotton Magellán Ügyosztályon töltött ideje alatt szünet nélkül folyt a hatalmi harc Langley-vel. Mindenki előszeretettel nyilvánította ki együttműködési szándékát a közös ellenséggel szemben, csakhogy Amerikának túlságosan is sok hírszerző ügynöksége volt, és mindenki hős akart lenni. Az egész rendszert a kölcsönös bizalmatlanság működtette, a katonai és a civil hírszerző szolgálatok egyáltalán nem közeledtek egymáshoz, az egész úgy lett megtervezve, hogy senkiben ne tenghessen túl se a szolgálatkészség, se a hatalom. A problémát nem az okozta, hogy ki a főnök, hanem az, hogy