EGY IDEGEN ORSZÁG

Charles Cumming, akit a Times a brit hírszerzés legsikeresebb boncnokának nevezett, 1971-ben született Skóciában. 1995 nyarán csatlakozott a brit hírszerzéshez; egy évvel később Montréalba költözött, ahol titkosszolgálati élményei alapján írni kezdte első regényét. A Született kém 2001-ben jelent meg Nagy-Britanniában. Egy idegen ország a hatodik regénye, amely 2012-ben elnyerte az év legjobb krimijének járó Ian Fleming Steel Dagger Díjat, és a legjobb skót kriminek járó Bloody Scotland Díjat.

charlescumming.co.uk

twitter.com/CharlesCumming

facebook.com/AuthorCharlesCumming

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charles Cumming: A Foreign Country

Harper, An imprint of Harper Collins Publishers, London, 2013

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Sóvágó Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Charles Cumming 2012

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-164-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Carolyn Hanburynek

„Egy dolgot mindenesetre tudomásul kell vennie, mielőtt elvállalja ezt a munkát… Ha jól végzi a dolgát, ne várjon köszönetet, ha bajba kerül, ne várjon segítséget. Megfelel?

Tökéletesen.

Nos, akkor jó éjszakát.”

W. SOMERSET MAUGHAM: Ashenden, a hírszerző

„Idegen ország a múlt: ott mindent másképpen csinálnak.”

L. P. HARTLEY: A szerelmi postás{1}

Tunézia, 1978

1

Jean-Marc Daumalt az imára szólító müezzin kornyikálása és a gyerekei nyafogása ébresztette. Hét óra múlt egy újabb levegőtlen tuniszi reggelen. Ahogy a szeme alkalmazkodott a világossághoz, egy pillanatig nem jutott eszébe a nyomorúsága, de aztán úgy rontott rá az emlék, mint a légszomj, és majdnem feljajdult kétségbeesésében, miközben a fehér plafon repedezett meszelését bámulta. Negyvenegy éves, nős ember, és mindjárt megszakad a szíve!

Amelia Weldon hat napja ment el. Szó nélkül, ok nélkül. Úgy, hogy még egy levelet sem írt. Az egyik percben még Daumal gyerekeit pesztrálta a villában – vacsorát készített, esti mesét olvasott nekik –, a következőben pedig eltűnt. Céline, Jean-Marc felesége szombat hajnalban üresen találta az au pair szobáját, Amelia bőröndjeit kivették a beépített szekrényből, fényképeit és posztereit leszedték a falról. A családi széf az alagsorban zárva volt, de Amelia útlevele és egy nyaklánc, amelyet a biztonság kedvéért tett be a páncélszekrénybe, eltűnt. La Goulette-ben, a kikötőben nem szállt fel az Európába induló komphajóra egyetlen húszéves angol nő sem, akire illett volna Amelia személyleírása, és egyetlen távozó repülőgép utaslistáján sem szerepelt Amelia Weldon. A város egyetlen hoteljébe vagy ifjúsági szállójába sem jelentkeztek be ezen a néven; az a néhány pirospozsgás diák és külföldre szakadt honfitársa, akikkel a lány összejárt Tuniszban, nem tudott Amelia hollétéről. Jean-Marc az aggodalmas munkáltatót megjátszva érdeklődött a brit nagykövetségen, telexezett a párizsi nagykövetségnek, amely megszervezte Amelia alkalmazását, és telefonált a lány fivérének Oxfordba. Láthatólag senki sem volt képes megfejteni eltűnésének a rejtélyét. Jean-Marcnak az volt az egyetlen vigasza, hogy legalább nem találták meg a holttestét valamelyik tuniszi vagy karthágói sikátorban, és nem is került kórházba olyan betegséggel, amely talán örökre elvehette volna tőle. Egyébként magába volt roskadva. A nő, aki elhozta neki az őrült szerelem kéjes kínszenvedését, úgy elillant, akár a visszhang az éjszakában.

A gyerekek tovább nyafogtak. Jean-Marc ledobta magáról az egy szál fehér lepedőt, felült, és masszírozni kezdte sajgó keresztcsontját. Hallotta, amint Céline azt mondja: – Thibaud, utoljára szólok, hogy nem nézel rajzfilmet, amíg meg nem etted a reggelid! – És minden erejére szüksége volt, hogy ne ugorjon ki az ágyból, ne masírozzon ki a konyhába, és ne porolja ki az asterixes pizsama vékony nadrágját. Ehelyett vizet ivott az éjjeliszekrényen álló, félig teli pohárból, félrehúzta a függönyt, és kiállt az első emeleti erkélyre, amely La Marsa háztetőire nézett. Nyugatról kelet felé tartályhajó haladt a láthatáron, két napra Szueztől. Vagy magánhajóval távozott Amelia? Guttmann tart egy jachtot odakint Hammametnél. Persze, a gazdag amerikai zsidó, az összeköttetéseivel és a kiváltságaival, az állítólagos moszados kapcsolataival! Daumal látta, hogy nézett a lányra. Egy ember, aki mindig megkapott mindent, most ezt a zsákmányt szemelte ki. Ő vette volna el tőle Ameliát? Erre az alaptalan féltékenységre nem volt bizonyítéka, kivéve a felszarvazott félelmét a megaláztatástól. A kialvatlanságtól zsibbadtan leült egy műanyag székre az erkélyen. Sülő kenyér illata érződött egy szomszédos kertből. Két méterrel arrébb, az ablak közelében észrevett egy fél csomag Mars Légère-t, és biztos kézzel rágyújtott. Az első adag füst megköhögtette.

Lépések a szobában. A gyerekek abbahagyták a nyafogást. Az erkélyajtóban megjelent Céline, és azt mondta: – Ébren vagy – olyan hangon, amellyel sikerült még erősebbre szítania a férje ellenszenvét. Daumal tudta, hogy az asszony őt hibáztatja azért, ami történt. Pedig nem is ismeri az igazságot. Ha megsejtené, még képes lenne vigasztalni a férjét; elvégre a saját apja is több tucat nővel lépett félre a házassága alatt. Miért nem rúgta ki egyszerűen Ameliát? Legalább megmentette volna őt a hosszú kínszenvedéstől. Az asszony mintha direkt gyötörni akarta volna azzal, hogy itt tartja a lányt a háznál.

– Ébren vagyok – felelte, habár Céline már rég nem volt ott: bezárkózott a fürdőszobába a rituális hideg zuhanyhoz. Sikálta terhességektől elrútított testét, amit a férje megutált. Jean-Marc elnyomta a cigarettáját, visszatért a hálószobába, belebújt a padlóra dobott fürdőköpenybe, majd lement a konyhába.

Fatima, a két cseléd egyike, akit a franciaországi munkáltató fogadott fel Daumaléknak a külföldön dolgozó alkalmazottaknak járó szolgáltatások keretében, éppen a kötényét vette föl. Jean-Marc ügyet se vetett rá. Miután ott volt a tűzhelyen a kávéskanna, csinált magának egy tejeskávét. Thibaud és Lola a szomszéd szobában vihorásztak, de nem akarta látni őket. Minden szoba, minden szag, minden részlet a villában Ameliára emlékeztette. Abban az irodában csókolóztak először. Azok alatt a leanderfák alatt, a telek hátuljában szeretkeztek először késő éjszaka, miközben Céline mit sem sejtve aludt idebent. Jean-Marc elképesztő kockázatokat vállalt: hajnali kettőkor-háromkor osont ki a hálószobájából, hogy Ameliával lehessen, ölelhesse, habzsolhassa, simogathassa, becézhesse azt a testet, amelynek az emléke annyira megrészegítette, hogy fölnevetett az emlékétől. Azután meghallotta a gondolatait, és tudta, hogy nem sokkal különb egy önsajnáló, érzelgős bolondnál. Hányszor választotta el már csak egy hajszál attól, hogy bevallja Céline-nek viszonyuk titkait; a szobákat, amelyeket ő és Amelia béreltek tuniszi hotelekben; az öt áprilisi napot, amelyet együtt töltöttek Sfaxban, miközben az asszony Beaune-ba vitte a gyerekeket. Jean-Marc tisztában volt vele, mindig is tudta magáról, hogy imádja becsapni Céline-t: ez egyfajta bosszú volt házasságuk áporodott unalmáért. A hazudozás őrizte meg az ép eszét. Amelia megértette. Talán ez kötötte össze őket: a közös tehetség a csalásra. Daumal csak ámult a ravaszságon, amellyel Amelia a kalandjaikat álcázta, nehogy Céline gyanút fogjon. Azok a csintalan hazugságok a reggelinél – „Köszönöm, igen, nagyon jól aludtam” –, és a tudatosan kidolgozott közöny Jean-Marc iránt, valahányszor hármasban voltak Céline-nel. Amelia javasolta, hogy készpénzben fizessenek a hotelszobákért, nehogy gyanús terhelések jelenjenek meg Jean-Marc számlakivonatain. Amelia hagyott fel a parfümmel, nehogy Jean-Marc magával vigye az ágyba a Hermès Calèche illatát. Jean-Marc nem kételkedett benne, hogy a lány mélységes örömét leli tilalmas játékaikban.

Csengett a telefon. Ritkaság volt, hogy reggel nyolc előtt hívják őket; Jean-Marc biztosra vette, hogy Amelia keresi. Felkapta a kagylót, mohón belehallózott.

– John Mark? – kérdezte amerikaias kiejtéssel egy női hang.

Guttmann felesége volt. A gazdag, fehér, angolszász, kálvinista örökösnő, a szenátor lánya, aki a Mayflowerig vezeti vissza a vagyonát.

– Joan?

– Pontosan. Rosszkor telefonálok?

Daumalnak most nem volt ideje azon a naiv feltételezésen dohogni, hogy a társalgásoknak angol nyelven kell folyniuk. Joan és a férje kizárólag arabul voltak hajlandók tanulni, a franciának még az alapjait sem sajátították el.

– Nem, nem rosszkor. Éppen indultam dolgozni. – Joan nyilván le akarja vinni a gyerekeiket a tengerpartra. – Céline-nel akar beszélni?

Szünet. Joan hangjában kissé lanyhult a szokott pezsgés. Tárgyilagos, sőt komor módba váltott.

– Igazából magával akartam beszélni, John Mark.

– Velem?

– Ameliáról.

Joan tudja. Tudomást szerzett a viszonyukról. Most le akarja leplezni?

– Mi van vele? – kérdezte ellenségesen.

– Arra kért, hogy adjak át magának egy üzenetet.

– Maga látta?

Mintha azt hallotta volna, hogy egy halottnak hitt rokon él és virul. Most már biztos, hogy Amelia vissza akar jönni hozzá!

– Láttam – felelte Joan. – Aggódik magáért.

Daumal úgy vetődött volna rá erre a mondatra, mint a kutya a csontra, ha nem kellett volna fenntartani a hazugságot.

– Nos, igen, Céline és a gyerekek valóban nagyon nyugtalankodtak. Az egyik percben még itt volt velük Amelia, a következőben meg már elment…

– Nem. Nem Céline-ért. Nem a gyerekekért. Magáért.

Daumalból rohanva távozott a remény. Mint amikor a széllökés becsap egy ajtót.

– Értem? Nem értem.

Újabb óvatos szünet. Joan és Amelia mindig jóban voltak. Míg Guttmann pénzzel és kellemmel csalta tőrbe a lányt, Joan a gondoskodó idősebb lánytestvért játszotta, a szerepmodellt az eleganciához és a kifinomultsághoz, amelyekre Ameliának is kedve támadhat egy napon.

– Szerintem érti, John Mark.

A játéknak vége. Lebukott. Mindenki tudja, hogy Jean-Marc Daumal reménytelenül és nevetségesen belehabarodott egy húszéves pesztrába. Rajta fog röhögni az egész tuniszi fehér közösség.

– Utol akartam érni, még mielőtt bemegy a munkahelyére. Meg akartam nyugtatni, hogy senki sem tud erről. Nem beszéltem róla Davidnek, és egy szót sem szándékozom szólni Céline-nek.

– Köszönöm – felelte halkan Jean-Marc.

– Amelia elhagyta Tunéziát. Egészen pontosan tegnap este. Most egy darabig utazgatni fog. Arra kért, mondjam meg magának, mennyire sajnálja, hogy így alakultak a dolgok. Sose akarta így bántani magát, vagy elhagyni a családjukat. Maga nagyon fontos neki, csak ez egyszerűen túl sok volt már Ameliának. Teljesen összezavarodott. Érthetően fogalmazok, John Mark?

– Érthetően.

– Akkor talán közölhetné Céline-nel, hogy Amelia telefonált. A repülőtérről. Mondja meg a gyerekeinek, hogy Amelia nem jön vissza.

– Azt teszem.

– Szerintem így a legjobb. Szerintem az lesz a legjobb, ha elfelejti.

Ma

2

Philippe és Jeaninne Malot, a párizsi rue Pelleport 79 szám alatti lakosok, több mint egy éve tervezgették egyiptomi álomvakációjukat. Philippe, aki nemrég vonult nyugdíjba, félretett háromezer eurót, és talált egy légitársaságot, amely (igaz, reggel hatkor) hajlandó volt olcsóbban elvinni őket Kairóba, mint amennyibe a Charles de Gaulle repülőtérig és onnan vissza kerül a taxi. Felkutatták az interneten a legjobb kairói és luxori szállodákat, és több mint hatvan százalékos diszkontáron sikerült szobát foglalniuk Sarm es-Sejkben egy luxusüdülőben, ahol utazásuk utolsó öt napját akarták végiglustálkodni.

Malot-ék egy nyirkos nyári délutánon érkeztek Kairóba, és rögtön szeretkezni kezdtek, alighogy magukra zárták a hotelszoba ajtaját. Utána Jeannine kicsomagolt, míg Philippe ágyban maradt, és Nagíb Mahfúz Ekhnaton, a renegátját olvasta, egy regényt, amelyet nem igazán élvezett. Miután rövid sétát tettek a környéken, megvacsoráztak a szálloda három éttermének egyikében, és még éjfél előtt elaludtak a kairói forgalom tompa morajában.

Három élvezetes, bár kimerítő nap következett. Jeannine-nak, noha enyhe gyomorpanaszoktól szenvedett, sikerült egyfolytában öt óra hosszat ámuldozni az Egyiptomi Múzeumban, ahol, mint kijelentette, „elvarázsolták” Tutanhamon kincsei. Utazásuk második napján, röviddel a reggeli után Malot-ék taxiba ültek, és meg voltak döbbenve – mint mindenki, aki először jár Egyiptomban –, hogy a piramisok egy jellegtelen lakónegyedtől alig pár száz méternyire magasodnak a város szélén. Emléktárgyárusoktól és alulképzett idegenvezetőktől menekülve két óra alatt bejárták az egész területet, és megkértek egy kopaszra borotvált németet, hogy fényképezze le őket a Szfinx előtt. Jeannine okvetlenül látni akarta Kheopsz piramisának belsejét, de oda egyedül ment, ugyanis Philippe enyhe klausztrofóbiában szenvedett, és egy munkatársa figyelmeztette, hogy a kripta nemcsak szűk, de fojtogató meleg is van benne. Ujjongó örömében, hogy láthatott valamit, ami gyerekkora óta elbűvölte, Jeannine tizenöt eurónak megfelelő összeget fizetett ki egy rövid tevegelésért egy egyiptomi férfinak. A teve egész idő alatt nyögött, és erős benzinszaga volt. Másnap ebédnél, miközben Jeannine rendezni próbálta felvételeiket a digitális kamerán, véletlenül törölte a fotót, amely a teve nyergében ábrázolta a férjét.

Egy francia stílusmagazin cikkétől felbuzdulva elutaztak Luxorba az éjszakai vonattal, és szobát vettek ki a Winter Palace-ban, jóllehet csak a Pavilonban, az eredeti gyarmati stílusú szálloda négycsillagos toldalék szárnyában. Egy vállalkozó szellemű utazási iroda szamaragolást kínált a Királyok völgyébe, hajnali öt órai indulással. Malot-ék kötelességtudóan jelentkeztek, így pontosan hat óra után láthatták a drámai napfelkeltét Hatsepszut temploma fölött. Utána kirándultak a denderai és az abüdoszi templomokhoz; és utólag egyetértettek abban, hogy ez volt a vakációjuk legjobb napja. Utolsó luxori délutánjukon Philippe és Jeannine eltaxiztak a karnaki templomhoz, ahol estig maradtak, hogy lássák a híres Hang- és Fényjátékot, amelynek tizedik percében Philippe elaludt.

Keddre Sarm es-Sejkben voltak, a Sínai-félszigeten. Szállodájuk három úszómedencével, egy fodrászszalonnal, két koktélbárral, kilenc teniszpályával dicsekedett, és mindehhez akkora biztonsági személyzetet alkalmaztak, hogy egy iszlám fanatikus hadsereg is visszariadt volna tőle. Azon az első estén Malot-ék elhatározták, hogy sétálnak egyet a tengerparton. Habár szállodájukban telt ház volt, rajtuk kívül egyetlen turista sem tartózkodott a holdfényben, amikor lekanyarodtak a hotelt övező betonjárdáról a még mindig meleg homokra.

Utólagos becslések szerint legalább három, késekkel és vasbotokkal fölfegyverzett ember támadta meg őket. Jeannine nyakékét elszakították, szétszórva a gyöngyöket a homokon, ujjáról lehúzták arany karikagyűrűjét. Philippe nyakába hurkot vetettek, annál fogva rántották fel ülő helyzetbe, hogy egy második támadó átvághassa a torkát, majd többször is mellbe és lábon szúrhassa. Néhány percen belül elvérzett. Jeannine sikoltozását a szájába tömött rongyos lepedővel fojtották el. Az ő torkát is elvágták, hasát és csípőjét vasrúddal ismételten ütlegelték, a karján kiterjedt véraláfutások voltak.

A szomszédos hotelben nászutazó kanadai újházasok felfigyeltek a ribillióra, és hallották Mme Malot fojtott kiáltásait, de a fogyó hold fényénél nem láthatták, hogy pontosan mi történik. Mire leértek a partra, az emberek, akik megtámadták és meggyilkolták a koros francia párt, eltűntek az éjszakában, csak a pusztítást hagyva maguk után. Az egyiptomi hatóságok sietve lezárták az ismeretlen tettesek által elkövetett, elszigetelt erőszakcselekménynek minősített ügyet, amelynek megismétlődése „rendkívül valószínűtlen”.

3

Neki azt mondták, hogy valakit elrabolni az utcáról olyan könnyű, mint rágyújtani. A furgonban várakozó Akim Errachidi tudta is, hogy megvan hozzá a bátorsága.

Hétfő éjszaka volt, július végén. A célszemélynek nevet adtak – Holst –, és két hete figyelték a mozgását. Telefon, e-mail, hálószoba, autó; a csapat mindent biztosított. Akimnak azt azért el kellett ismernie, hogy a fejesek alaposak és elszántak; gondoltak minden részletre. Most profikkal volt dolga. Igen, azonnal érezni lehet a különbséget.

Mellette a furgon sofőrülésén Slimane Nassam dobolt a kormányon valami slágerlistás rhytm and blues ütemére, és színes részletességgel elmondta, mit csinálna Beyoncé Knowlesszal.

– Micsoda segg, apám! Csak öt percre kapjam meg azt az édes segget! – Le is rajzolta a levegőbe, az ágyéka fölött fejezve be a kört. Akim nevetett.

– Kapcsold ki azt a szart! – mondta a főnök, aki ugrásra készen kuporgott a hátsó ajtónál. Slimane lekapcsolta a rádiót. – Holst a láthatáron. Harminc másodperc.

Pontosan úgy volt, ahogy mondták. A sötét utca, egy közismert egérút, Párizs nagyobb része ágyban. Akim látta a célszemélyt az utca másik oldalán, ahogy a postaládához készült átvágni.

– Tíz másodperc. – A főnök a legparancsolóbb formájában. – Ne feledjétek, senki sem tesz kárt senkiben!

A trükk abban állt, mint Akim is tudta, hogy a lehető leggyorsabban kell mozogni, a lehető legkisebb zajjal. A filmekben mindig fordítva csinálják: adrenalintól üvöltő kommandósok rúgják be az ajtót, koromfekete automata karabélyokkal, fénygránátokat hajigálva. Mi nem, mondta a főnök. Mi csendesen és ügyesen csináljuk. Kinyitjuk az ajtót, Holst mögé kerülünk, vigyázunk, hogy senki se lásson.

– Öt másodperc.

Akim hallotta, ahogy a nő a rádióban azt mondja: „Tiszta”, vagyis a furgon látótávolságában nincsen több civil.

– Oké. Indulunk.

Volt egyfajta megkoreografált szépsége. Ahogy Holst elsietett Akim ajtaja előtt, három dolog történt egyidejűleg: Slimane bekapcsolta a motort; Akim kilépett az utcára; a főnök félrecsúsztatta a furgon tolóajtaját. A célszemély nem jelezte, hogy tudná, mi történik. Akim átkapta a bal karjával Holst nyakát, befogta a kezével a tátogó szájat, és a jobb karjával beemelte a törzset a furgonba. A többit elvégezte a főnök: megragadta Holst lábát, és behúzta a járműbe. Akim addigra mögéjük került, bezárta a tolóajtót, úgy, ahogy azt tucatszor elpróbálta. A foglyot a padlóra nyomták. Akim hallotta, amint a főnök azt mondja: – Indíts! – olyan nyugodtan és fegyelmezetten, mint aki vonatjegyet vásárol. Slimane elhúzott a furgonnal.

Húsz másodpercig sem tartott.

4

Thomas Kell egy idegen ágyban, egy idegen házban és egy túl jól ismert városban ébredt. Délelőtt tizenegy volt augusztusban, nyolc hónap telt el azóta, hogy kényszernyugdíjazással elküldték a hírszerzéstől. Negyvenkét éves volt, elidegenedett negyvenhárom éves feleségétől, és másnaposságának intenzitása csak az ideiglenes szállás falán lógó Jackson Pollock reprodukcióéhoz volt mérhető.

Hol a pokolban van? Voltak megbízhatatlan emlékei egy negyvenedik születésnapi buliról Kensingtonban, egy zsúfolt taxiról, amellyel egy bárba mentek a Dean Streeten, egy lokálról a hackneyi vadonban – utána képszakadás.

Lelökte magáról a takarót, és meglátta, hogy ruhástól aludt. A szoba egyik sarkában játékok és képeslapok álltak kupacban. Feltápászkodott, hasztalanul keresett egy pohár vizet, azután széthúzta a függönyt. A szája kiszáradt, a fejét mintha borogatás szorította volna, miközben alkalmazkodott a világossághoz.

Szürke, mozdulatlan, nyirkos délelőtt volt. Mintha egy ikerház emeletén lett volna egy csendes lakónegyed meghatározatlan utcájában. A felhajtóra kis rózsaszín biciklit kötöttek ki fekete kábellel, amely olyan vastag volt, mint egy boa. Száz méterrel arrébb Jackie Autósiskolájának egyik tanuló vezetője feneklett meg az út közepén egy Y fordulóban. Kell összehúzta a függönyt, és fülelt, hogy hall-e életjeleket a házban. Agyában kezdtek összeállni az este törmelékei, lassan, mint egy félig elfelejtett anekdota. Voltak tálcák töménnyel: abszinttal és tequilával. Volt táncolás egy alacsony mennyezetű pincében. Találkozott cseh diákok népes csoportjával, hosszan értekezett a Reklámőrültekről és Don Draperről. Meglehetősen biztos volt benne, hogy együtt is ült egy taxiban egy Zoltán nevű behemót emberrel. Ifjúságát végigkísérték az alkoholos elsötétítések, de már sok év telt el az óta, amikor utoljára úgy ébredt, hogy nem emlékezett az éjszaka eseményeire. A titkok világában leélt húsz évben megtanulta, hogy úgy előnyös, ha ő dől ki utolsónak.

Éppen a nadrágját kereste, amikor megszólalt a telefonja. A szám titkos volt.

– Tom?

Először nem azonosította a hangot a másnaposság köde mögött, azután beugrott az ismerős kádencia.

– Jimmy? Jesszusom!

Jimmy Marquand régi kollégája volt, jelenleg az SIS nyolc főpapjának egyike. Az ő kezét rázta meg utolsónak nyolc hónapja, amikor egy ropogós decemberi reggelen búcsút vett a Vauxhall Crosstól.

– Probléma van.

– Semmi bájcsevely? – kérdezte Kell. – Nem akarod tudni, milyen az életem a magánszektorban?

– Komolyan beszélek, Tom. Nyolcszáz métert gyalogoltam egy telefonfülkéig a Lambeth-en, hogy ne hallgassák le a hívást. Szükségem van a segítségedre.

– Személyesre vagy szakmaira? – Kell megtalálta a nadrágját egy pokróc alatt, egy szék támláján.

– Elvesztettük a főnököt.

Ettől elállt a szava, és meg kellett támaszkodnia a szoba falában. Hirtelen kijózanodott, és olyan tiszta lett a feje, akár egy gyereké.

– Mi?

– Eltűnt. Öt napja. Senkinek sincs semmiféle épkézláb ötlete, hogy hova a pokolba ment a hölgy, vagy mi történt vele.

– A hölgy? – Az MI6-ben a Rimington-ellenes{2} párt a nőnemű vezetőnek még a gondolatára is allergiás volt. Szinte hihetetlen, hogy a Vauxhall Cross kizárólag férfiakból álló vezérkarában végre megengedték, hogy egy nőt jelöljenek a brit hírszerzés legmagasabb posztjára. – Mikor történt ez?

– Sok mindent nem tudsz – felelte Marquand. – Sok minden megváltozott. Így nem mondhatok többet.

Akkor minek beszélgetünk egyáltalán? – gondolta Kell. Azt akarják, hogy menjek vissza, azok után, ami történt? Csak úgy a szőnyeg alá söprik Kabult és Yassint?

– George Truscottnak nem dolgozom – mondta, megspórolva Marquandnak a fáradságot, hogy föl kelljen tennie a kérdést. – Nem jövök vissza, ha még mindig Haynes fogja a kormányt.

– Csak ezért az egyért – kérte Marquand.

– Semmiért. – Ez majdnem igaz volt, de utána hozzátette: – Kezdem élvezni, hogy semmit sem kell csinálnom – ami viszont ordas hazugság volt.

A vonal túlsó végéről zaj hallatszott, ami lehetett Marquand szertefoszló reményeinek hangja.

– Tom, ez fontos. Régi motorosra van szükségünk, aki ismeri a dörgést. Te vagy az egyetlen, akiben megbízhatunk.

Kit jelent ez a többes szám? A főpapokat? Ugyanazokat, akik nagy ívben leszarták Kabul miatt? Ugyanazokat, akik boldogan feláldozták volna a közvéleménynek, amely folyamatos nehéztüzérségi összevonást tart az SIS előkertjében?

– Megbíztok? – kérdezte, és felhúzta az egyik cipőjét.

– Megbízunk – felelte Marquand. Majdnem úgy hangzott, mintha komolyan beszélne.

Kell az ablakhoz ment, és kinézett a rózsaszín biciklire, a Jackie tanuló vezetőjére, aki épp sebességeket váltogatott. Mit tartogat még ez a nap? Aszpirint és tévénézést. „Kutyaharapást szőrével”-Bloody Maryket a Greyhound Innben. Nyolc hónapot töltött malmozással, ennyiből áll az élete a „magánszektorban”. Nyolc hónapja néz fekete-fehér filmeket a TCM-en, és issza el a nyugdíját a kocsmában. Nyolc hónapja erőlködik, hogy megmentsen egy házasságot, amely nem hagyja megmenteni magát.

– Kell lennie valaki másnak, aki meg tudja csinálni – mondta. Remélte, hogy nincs valaki más. Remélte, hogy visszakerül a játékba.

– Az új főnök nem akárki – felelte Marquand. – Amelia Levene az. Hat hét múlva kellene átvennie a hivatalt. – Kijátszotta az ászt. Kell az ágyra rogyott, kissé előredőlve. Ez, hogy Amelia Levene-t is bedobták, mindent megváltoztat. – Ezért kell neked lenned, Tom. Ezért van szükségünk rá, hogy te találd meg. Te voltál az egyetlen az irodánál, aki megértette Ameliát. – Megcukrozta a pirulát, arra az esetre, ha Kell még mindig habozna. – Ezt akartad, nem? Egy második esélyt. Csináld meg, és lezárjuk Yassin aktáját. A legmagasabb szintről üzenik. Találd meg Ameliát, és visszahozhatunk a hidegről.

5

Kellt egy szétesés küszöbén álló FIAT Puntóban vitte vissza a legénylakására egy másodállásban taxizó szudáni, aki egy tasak pemetecukrot és egy szamárfülesre olvasott Koránt tartott a műszerfalon.

Ahogy elhúztak a háztól – amely azé a Zoltán nevű nyájas, gyúrásfüggő kelet-európaié volt, akivel részegen eltaxizott Hackney-ból –, felismerte Finsbury Park viseltes utcáit egy régi akcióból, amelyben az elhárítással közösen vettek részt. Próbálta felidézni a munka pontos részleteit. Egy ír republikánus. Egy nagyáruház tervezett felrobbantása. Az elítéltet később szabadon engedték a Nagypénteki Egyezmény értelmében. Akkoriban Amelia Levene volt Kell felettese.

Amelia eltűnése kétségtelenül a legsúlyosabb válság volt, amellyel az MI6 szembenézett a tömegpusztító fegyverek megsemmisítésének fiaskója óta. Magas rangú ügynökök nem tűnnek el csak úgy. Nem rabolják el őket, nem gyilkolják meg őket, nem disszidálnak. Főleg pedig nem lépnek le hat héttel az előtt, hogy át kellene venniük az irányítást. Ha Amelia eltűnése kiszivárog a sajtóba – uramisten, akár a Vauxhall Cross falain belül! –, akkor a visszafújásból tűzvész lesz.

Lezuhanyozott, evett egy kis maradék libanoni készételt, a másnaposságát pedig elintézte két kodeinnel és fél liter langyos kólával.

Egy órával később egy szikomorfa alatt állt, kétszáz méterre a Serpentine Galériától, és Jimmy Marquand olyan arccal sietett felé, mint akinek a nyugdíja forog kockán. Egyenesen a Vauxhall Crossból jött, öltönyben-nyakkendőben, de aktatáska nélkül, amely általában elkísérte hivatalos útjaira. Vékony kis ember volt, hétvégi biciklista, akiről sose hámlott le a barnaság, és dús, fénylő sörényével kiérdemelte a metroszexuálisoknak járó „Melvyn” csúfnevet az SIS folyosóin. Kell emlékeztette magát, hogy minden joga megvan elutasítani, amit Marquand kínál. Persze sosem tenne ilyet. Ha Amelia eltűnt, neki kell megtalálnia.

Kurtán kezet ráztak, azután északnyugatnak indultak, a Kensington-palota irányába.

– Tehát milyen az élet a magánszektorban? – kérdezte Marquand. Nehezen állt rá a szája a humorra, főleg stresszes időkben. – Elfoglalod magad? Rendesen viselkedsz?

Kell nem értette, mit erőlködik.

– Úgy valahogy – felelte.

– Olvasod azokat a tizenkilencedik századi regényeket, amiket megígértél magadnak? – Marquand úgy beszélt, mint aki előre megírt szöveget olvas fel. – Műveled a kertedet? Készül az emlékirat?

– Az emlékirat elkészült – mondta Kell. – Nagyon előnytelen képet fest rólad.

– Nem előnytelenebbet, mint amilyet megérdemlek. – Marquand láthatólag kifogyott a mondanivalóból. Kell tudta, hogy a színlelt kedélyesség csak a fejvesztett rémület maszkja. Segítő kezet nyújtott neki a nyomorúságban.

– Hogy a fenébe történt ez, Jimmy?

Marquand köntörfalazni próbált.

– Röviddel azután, hogy elmentél, leszóltak a tízesből{3} – mondta. – Olyat akartak, aki arab szakértő, és nő. Amelia jó benyomást tett a miniszterelnökre a kabinet ülésén. Ha megtudja, hogy elvesztettük, lehúzhatjuk a rolót.

– Nem erre céloztam.

– Tudom, hogy nem erre céloztál – vágta rá nyersen Marquand, azután elfordult, mintha szégyellné, hogy akkor tört ki a válság, amikor ő volt őrségben. – Két hete eligazításon volt Haynesnél, a szokásos négyszemközti fejtágítón, amikor az egyik főnök átadja a stafétabotot a következőnek. Kicserélik a titkokat, elhangzanak a hihetetlen dolgok, minden, amiről neked és Britannia jó népének nem lenne szabad tudni.

– Például?

– Ne már én mondjam meg neked.

– Tehát? Ki lőtte le Jocky Ewingot? Volt egy ötödik gép szeptember tizenegyedikén? Jimmy, tényeket kérek! Mit mondott Haynes Ameliának? Hagyjuk már abba a tökörészést!

– Jó, jó! – Marquand hátrasimította a haját. – Hétfőn reggel Amelia bejelenti, hogy Párizsba kell utaznia, egy temetésre. Kivesz két napot. Utána szerdán kapunk egy második üzenetet. E-mailt. Kifacsarta a temetés, ezért úgy dönt, hogy vakációzik egy kicsit. Dél-Franciaországban. Minden előzetes bejelentés nélkül, csak fel akarja használni a megmaradt szabadságát, mielőtt a magas állás beszippantaná az összes idejét. Egy festőtanfolyam Nizzában, valami, amibe mindig bele akart „kóstolni”. – Kell mintha alkoholszagot érzett volna Marquand leheletén. Bár az övé is lehetett. – Azt írta, hogy két hét múlva jön, sürgős esetben elérhető ezen és ezen a számon, ebben és ebben a hotelben.

– És azután?

Marquand lefogta a haját, hogy ne borzolja fel az erős londoni szél. Rövid ideig hallgatott. Mellette kék műanyagszatyor pörgött végig egy nyíratlan fűfolton, mielőtt fennakadt egy fán. Marquand lehalkította a hangját, mintha szégyellné azt, amit mondani fog.

– George utánaküldött valakit. Nem hivatalosan.

– Miért tett volna ilyet?

– Gyanúsnak találta, hogy Amelia ilyen hamar elmegy szabadságra, miután Haynes kiokosította. Szokatlannak tűnt.

Kell tudta, hogy George Truscottnak mint igazgatóhelyettesnek kellett volna követnie Simon Haynest az iroda élén; a megfigyelők többsége szerint már csak arra vártak, hogy a miniszterelnök rámondja az áment. Truscott bizonyára megcsináltatta az öltönyt, átalakíttatta a berendezést, a dombornyomásos meghívók is megcímezve várakoztak a kimenő postában. Erre Amelia Levene ellopja előle a trófeát. Egy nő! Egy másodosztályú állampolgár az SIS világában! Truscott nyilván meg tudná fojtani egy kanál vízben.

– Mi a szokatlan abban, hogy valaki ebben az évszakban szabadságra megy?

Tudta a választ a kérdésére. Amelia meséje nem logikus. Nem őrá vall, hogy beiratkozik egy festőtanfolyamra; ilyen nőnek nincsen szüksége hobbira. Amióta Kell ismeri, mindig arra használta a szabadságát, hogy lazítson: wellnessfürdőkben, méregtelenítő klinikákon, ötcsillagos tanyákon, ahol salátabárok vannak és akkora masszőrök, mint egy ház. Sosem emlegette, hogy festeni szeretne. Miközben Marquand a válaszon törte a fejét, Kell odament a nyíratlan fűfolthoz, leszedte a fáról a műanyag zacskót, és a farmerje hátsó zsebébe gyömöszölte.

– Te mintapolgár vagy, Tom, mintapolgár. – Marquand a cipőjére tekintett, és keserveset sóhajtott, mintha belefáradt volna abba, hogy a mások gyarlóságaira kell mentségeket keresnie. – Természetesen nincsen semmi szokatlan abban, ha valaki ebben az évszakban szabadságra megy. De általában előre bejelentjük. Általában több hónappal előre. Ez nagyon hirtelen döntésnek tűnt. Reakciónak valamire, amit Haynes mondott.

– Haynesnek mi volt erről a véleménye?

– Egyetértett Truscott-tal, így hát megkértek bizonyos nizzai barátokat, hogy tartsák a szemüket Amelián.

Kell most sem közölte a véleményét. Pályafutásának vége felé ő is áldozatul esett George Truscott paranoid, már-már téveszmés mesterkedésének, ám ennek ellenére is megdöbbentette, hogy a szervezet két rangidős tisztviselője engedélyezte egy munkatársuk megfigyelését.

– Kik azok a nizzai barátok? Kapcsolatok?

– Jaj, dehogy. Kerüljük a békaevőket minden áron. Nyugdíjból visszahívott régi motorosok. A mieink. Bill Knight és a felesége, Barbara. ’98-ban vonultak vissza Mentonba. Értesítettük őket, hogy iratkozzanak be a festőtanfolyamra; szerda délután látták, amint megérkezik Amelia, elcsevegtek vele. Azután, amikor sorozatban három délelőtt nem mutatkozott, Bill jelentette, hogy eltűnt.

– Mi ebben a szokatlan?

Marquand összevonta a szemöldökét.

– Attól tartok, nem értelek.

– Nos, nem vehetett ki Amelia két napot? Nem betegedhetett meg?

– Hát épp ez az. Nem jelentette be. Barbara felhívta a hotelt: színét se látták. Telefonáltunk Amelia férjének…

– Gilesnak – mondta Kell.

– Igen, Gilesnak, de ő azóta nem hallott a feleségéről, hogy Amelia elhagyta Wiltshire-t. A mobilja ki van kapcsolva, az e-mailekre nem válaszol, a hitelkártyáin nem volt pénzmozgás. Teljes elsötétítés.

– És a rendőrség?

Marquand felrántotta kefeszemöldökét, és annyit mondott, a francia kiejtést majmolva: – Bof! Phö! Nem kaparták fel a sztrádáról, nem is húzták ki a Földközi-tengerből, ha erre gondolsz. Bocsánat – kezdett mentegetőzni, látva, hogyan reagál Kell –, ez ízléstelen volt. Nem akartam jópofáskodni, de ez az egész ügy kurvára titokzatos.

Kell lefuttatta magában a lehetséges magyarázatokat, amelyeknek a sokasága a képtelenségükkel vetekedett; orosz vagy iráni benyomulás Amelia magánéletének valamelyik részébe; titkos paktum a jenkikkel, aminek valamilyen köze van Líbiához és az „arab tavaszhoz”; váratlan meghasonlás valamitől, amit Haynestől hallott a megbeszélésen. Annak az útnak az utolsó szakaszában, ami Kell kirúgásához vezetett, Amelia nyakig volt a francia nyelvű Nyugat-Afrikában: talán ez kelthette fel a franciák vagy a kínaiak érdeklődését. És állandó veszélyt jelentenek az iszlám fundamentalisták.

– Mi van az ismert álneveivel? – Torka ismét kapart a másnaposságtól, agya megint eltompult, mert csak három órát aludt. – Nem lehetséges, hogy valamilyen akciót irányít, amelyről Truscott és Haynes nem tudnak?

Marquand elismerte, hogy ez lehetséges, de nem értette, mi lehet annyira titkos, hogy Amelia Levene-nek nyomtalanul el kell tűnnie, úgy, hogy még technikai támogatást sem kér.

– Figyelj – mondta. – Erről nem tud más, csak Haynes, Truscott és a Knight-házaspár. A párizsi irodánál teljes a sötétség, aminek így is kell maradnia. Ha ez kiszivárog, mindenki rajtunk fog röhögni, és isten tudja, mi lesz a vége. Ameliának hivatalosan két hét múlva kell találkoznia a miniszterelnökkel. Ezt a megbeszélést nyilvánvalóan nem lehet törölni anélkül, hogy a külügyben ki ne törjön a szarvihar. Washington őrjöngeni fog, ha megtudja, hogy elvesztettük az egyes számú kémünket. Haynes pár napon belül elő akarja keríteni, hogy úgy tehessen, mintha semmi sem történt volna. Ameliának hétfőn kell jönnie. – Gyorsan jobbra pillantott, mintha váratlan zajt hallott volna. – Nézd, lehet, hogy így is lesz. Valószínűleg valami párizsi szépfiú van a dologban, egy Jean-Pierre vagy egy Xavier, akinek van egy jó nagy farka és egy kis kuckója Aix-en-Provence-ban. Tudod, hogy viszonyul Amelia a fiatal srácokhoz. Madonna tanulhatna tőle.

Kellt meglepte, hogy Marquand ilyen gátlástalanul pertraktálja Amelia hírnevét. A kicsapongás, akárcsak az ivás, jóformán előfeltételnek számított a szolgálatnál, de ez a férfiak szórakozása, magánügye volt. Amióta Kell ismerte Ameliát, az asszonynak nem volt háromnál több szeretője, most mégis úgy emlegetik, mintha a közszolgálat hetvenöt százalékával lefeküdt volna.

– Miért éppen párizsi?

Marquand felnézett.

– Mert ott állt meg, mielőtt leutazott Nizzába.

– Nem válaszoltál a kérdésemre. Miért párizsi?

– Kedden részt vett a temetésen.

– Kinek a temetésén?

– Halvány sejtelmem sincs róla. – Százszázalékos karrieristához képest Marquandot nem látszottak aggasztani a tudásában tátongó hézagok. – Az egész nagyon gyorsan történt, Tom. Nem tudtuk megszerezni a nevet. Giles szerint egy tizennegyedik kerületi krematóriumba ment. A Montparnasse-on. Nyilván egy régi barát az egyetemről.

– Giles nem kísérte el?

– Amelia közölte vele, hogy nem tartanak igényt a jelenlétére.

– Giles pedig azt teszi, amit mondanak neki. – Kell túlságosan jól ismerte Levene-ék házasságának mozgatórugóit; úgy elemezte, mint egy elrettentő tanmesét. Marquand mintha pukkadozni akart volna, azután mégsem tette.

– Pontosan. A Dennis Thatcher-szindróma. A férjek mutatkozzanak, de hallgassanak.

– Nekem ez úgy hangzik, mintha azt kellene kinyomoztatnod, ki volt a halott jó barát – vonta le Kell a nyilvánvaló következtetést, de Marquand addigra áttért más vágányra.

– Vegyem ezt úgy, hogy segíteni fogsz?

Kell felnézett. A fa ágai még jobban elsötétítették a vasszürke eget. Esni fog. Afganisztánra gondolt, a könyvre, amelyet meg akart írni, az áporodott augusztusi éjszakákra a Kensal Rise-i legénylakásban. A feleségére gondolt. És Ameliára gondolt. Meg volt győződve róla, hogy Amelia él, és meg volt győződve róla, hogy Marquand eltitkol valamit. Hány reaktivált nyugdíjast uszítanak még Amelia nyomába?

– Mennyit kínál őfelsége kormánya?

– Mennyire van szükséged? – Másnak a pénze volt, Jimmy Marquand megengedhette magának, hogy szórja.

Kellt egy cseppet sem érdekelte a pénz, de ha nem kérdezi meg, hanyagnak tűnt volna. A hasára ütve mondott egy számot.

– Napi ezerre. Plusz a költségek. Szükségem van egy kódolt laptopra, ugyanolyan mobilra, és a Stephen Uniacke álnévre. Tisztességes autó várjon a nizzai repülőtéren. Ha egy kétajtós Peugeot lesz magnódeckkel, már jövök is haza.

– Persze.

– És George Truscott fizeti, ha megbírságolnak gyorshajtásért. Mindet.

– Úgy lesz.

6

A Heathrow-n elcsípte a nyolckor induló gépet. Éppen átkapcsolta a mobilját repülő üzemmódba, amikor bejött egy sms:

Ne felejtsd el a holnapi találkozót. 14.00, Finchley. Metróban várlak.

Finchley. A házassága végvonaglása. Egy óra egy komor képű családi tanácsadóval, aki úgy kínálta nekik a közhelyeket, mint a kekszet. Miközben bekapcsolta a biztonsági övét, arra gondolt, hogy a nyolc hónap alatt, amióta távozott az SIS-től, most mozdul ki másodszor Londonból. Claire javasolt egy „romantikus brightoni hétvégét”, ám a hotelben egész éjszakát betöltő lakodalmat tartottak, amitől csak három órát sikerült aludniuk, és a vasárnap belefulladt a vádaskodás és veszekedés ismerős jégviharába.

Egy fiatal anya volt a szomszédja. Az ablak melletti ülésbe egy totyogót szíjaztak. A mama felkészült a harcra, képeslapokkal, matricás albumokkal, cukormentes keksszel és egy palack vízzel. Időnként, amikor a kisfiú túlságosan nyughatatlan volt, vagy túl hangosan visított, az anyja megeresztett egy beavatott – félig-meddig bocsánatkérőnek szánt – mosolyt. Kell próbálta nyugtatni, hogy őt nem zavarja: Nizzáig csak másfél óra az út, és ő kedveli a gyerekeket.

– Szintén vannak srácai? – tette fel a fiatalasszony a kérdést, amit sohasem lett volna szabad feltenni.

– Nem – válaszolta Kell, és felvette a padlóra hullott, zöld műanyag figurát. – Sajnos, nincsenek.

Az anyát egész úton lefoglalta a kisfiú, így Kell nyugodtan átolvashatta az Amelia titkos aktájából kimásolt jegyzeteket, mert nem kellett leselkedéstől tartania: az átjáró túlsó oldalán a férfi belemerült egy táblázatkezelő programba; mögötte balra a nő máris aludt a felfújható nyaktartó párnán. Amelia történetének nagy részét eleve ismerte: sok titkot megosztottak egymással tizenöt éves barátságuk különös meghittségében. Amelia fiatalon indult el a titkok világához vezető úton. Tuniszban volt au pair a hetvenes évek végén, amikor felfedezte Joan Guttmann, a CIA alvó ügynöke. Guttmann hívta fel rá az SIS figyelmét, amely szemmel tartotta a lányt Oxfordban. 1983 nyarán, kevéssel az után, hogy Amelia csillagos ötössel végzett francia és arab szakon, felkeresték a toborzók. Egy év tanulás következett a libanoni MECAS-ban, az úgynevezett „Kémek Iskolájában”; 1985-ben kiküldetés Egyiptomba, 1989-ben Irakba. 1993 tavaszán, amikor visszatért Londonba, megismerkedett és hamarosan el is jegyezte magát Giles Levene-nel, az ötvenkét éves tőzsdei alkusszal, akinek harmincmilliós bankbetétje és „agresszíven álmosító” egyénisége volt, ahogyan Kell egyik volt munkatársa jellemezte. Az akta az SIS-ben nagyjából kihaltnak hitt, passzív antiszemitizmussal megjegyezte, hogy Levene „vegyes érzelmekkel” viszonyul Izraelhez, mindazonáltal felesége „ottani magatartását figyelni kell az előítéletességre utaló esetleges jelek miatt”.

Ebben az összefüggésben különösen lenyűgöző olvasmány volt Amelia fölemelkedése a hatalomba. Elképesztően kihozta a férfiakból a szexizmust, különösen pályája kezdetén. Egyiptomban például kihagyták az előléptetésből, mert, így az indoklás, „nem valószínű, hogy a szülőképes életszakasz után is megmarad a szolgálatnál”, és egy Kairó-szerte hírhedt alkoholistát választottak helyette, akinek már volt két tönkrement házassága, és köztudottan az Al-Ahrámból puskázta a jelentéseit. Irakban kezdett jobbra fordulni a sorsa, ahol színleg egy francia trösztnek végzett elemzői munkát. Ír útlevelének köszönhetően „Ann Wilkesnak” sikerült Bagdadban maradnia az első öbölháború idején, és olyan kapcsolatokat kiépítenie a Ba’ath párt vezetőivel, valamint az iraki hadsereg befolyásos tisztjeivel, amelyeket egyformán dicsértek Londonban és az Egyesült Államokban. Azóta töretlen ívben haladt fölfelé. Jöttek a kiküldetések Washingtonba és Kabulba, ahol a tálib kormány bukása után több mint két éven át ő volt az egész Afganisztánra kiterjedő angol hírszerzési akciók műveleti igazgatója. Nagy távlatokban gondolkodott: szorgalmazta az angol jelenlét erősítését Afrikában, amiért az arab tavasz után látnokként dicsérték a Downing Streeten, viszont ellenséget szerzett magának a bürokrata George Truscott személyében, akinek a gondolkodása megragadt a hidegháborúnál, és széles körű utálatnak örvendett az SIS mezei hadai között.

Kell becsukta a noteszét. A gyereket nézte, aki mostanra elaludt az anyja karjaiban, és próbálta élvezni egy kicsit, hogy visszakerült a játékba. De nem érzett semmit. Nyolc hónapon át toporgott egy helyben, játszotta Claire-nek és önmagának, hogy becsületesen szembeszállt a titkos állam kétszínűségével és álnokságával. Ami természetesen szamárság volt, hiszen szégyenszemre kellett elkotródnia. Amikor jelentkezett Marquand, Truscott és Haynes kifutója, Kell azt se tudta, hogy kapjon az alkalmon. Mint a gyerek, aki előre boldog, hogy felülhet egy új menetre a körhintán. Most látta csak, mennyire homokra épült az elszántsága, amellyel új életet próbált kezdeni, vagy igazolni akarta, hogy nekik nincs igazuk, ő viszont ártatlan. Csak a múltjából tudott élni, és egyedül a kémkedéshez értett.

Valahol a Déli-Alpok fölött a világítás elhalványult, mint a szemvizsgálatnál. Leszálláshoz készülődtek. Kell kinézett a jobb oldali ablakon, kereste Nizza fényeit. Egy utaskísérő beszíjazta magát menetiránynak háttal egy ülésbe, ellenőrizte az arcát a púderkompakt tükrében, és egy légkondicionált mosolyt villantott Kellre. Ő bólintott, bedobott két aszpirint, leöblítette a maradék palackozott vízzel, azután hátradőlt. A repülőgép bedőlt a Földközi-tenger fölött. Két sorral Kell mögött három részeg yorkshire-i megtapsolta a kapitányt, amikor letette a gépet. Kellnek nem volt feladott poggyásza, így negyed tizenkettőre átesett az útlevélvizsgálaton.

Knighték az érkezési csarnokban várták. Marquand azt mondta, hogy egy „hatvanöt körüli brit párt” keressen: a férfi „festett bajuszú szoláriumi bentlakó”, az asszony „fürge, rokonszenves kis madár, de mindig meghúzódik a férje árnyékában”.

A leírás majdnem tökéletes volt. Ahogy kilépett a vámvizsgálat után a kétszárnyú fotocellás ajtón, egy sötétbarnára sült, bágyadt angol fogadta, ropogósra vasalt fehér nadrágban és krémszínű ingben. Vállára pisztáciazöld kasmírgyapjú szvettert borított, az ujjakat a mellén megkötve, mediterrán szokás szerint. A bajuszát már nem festette, de ma este legalább tizenöt percet tölthetett azzal, hogy eligazgassa gyérülő hajának minden egyes fehér pászmáját. Íme, egy ember, aki sose bocsátja meg magának, hogy megöregedett.

– Tom, ha nem tévedek – mondta. Hangja túl erős volt, a kézszorítása túl energikus, telt ajka úgy fodrozódott a bajusz alatt, mintha az élet egy bor lenne, amelyet éppen kóstolgat. Kell fontolgatta, hogy azt mondja neki: „Jobb szeretném, ha a továbbiakban Mr. Kellnek szólítana”, de nem volt energiája a sértegetéshez.

– Ön pedig bizonyára Barbara. – Knight mögött, „az Esőember pozíciójában”, ahogy Claire mondaná, rossz tartású, alacsony hölgy lappangott, orrán félhold alakú szemüveggel. Félénk, lapos pillantásával egyszerre sikerült bocsánatot kérnie a férje kissé nevetséges viselkedéséért és azonnal létrehoznia a szakmai rokonszenvet, aminek Kell örült. Tudta, hogy főleg Knight fog beszélni, de a feleségétől tudja meg a leghasznosabb adatokat.

– Kint vár a kocsija – mondta Barbara. Knight felajánlotta, hogy viszi a csomagot, és Kell, miközben elhárította az ajánlatot, döbbenten eszmélt rá, hogy a saját anyja, ha élne, ugyanahhoz az évjárathoz tartozna, amelyhez ez a borzas szürke hajú, gyűrött ruhájú pici hölgy, a diszkrét, egyszerű mozdulataival.

– Luxuskombi – mondta Knight, mint aki rosszallja a pazarlást. Öntelt orrhangja máris bosszantotta Kellt. – Azt hiszem, elégedett lesz vele.

A kijárathoz indultak. Kell meglátta a tükörképüket egy ablakban, és úgy érezte magát, mint egy tékozló fiú, aki a szüleit látogatja meg a Costa del Sol egyik nyugdíjas lakóparkjában. Elképesztő, hogy az SIS nem tud mást beiktatni Amelia Levene eltűnése és az országos botrány közé, csak egy kiszuperált, macskajajos kémet és két, a geriátriára érett veteránt, akik a berlini fal lerombolása óta nincsenek játékban! Marquand talán azt akarja, hogy Kell kudarcot valljon. Ez a terv? Vagy Knighték érkeztek azzal a titkos feladattal, hogy elgáncsolják, mielőtt elkezdhetné a munkát?

– Erre – mondta Knight. Abban a pillanatban kirohant az ajtón egy lány, olyan alultáplált, akár egy manöken, és egy Knightnál alig pár évvel fiatalabb, aszott bájgúnár karjaiba vetette magát. Kell hallotta, amint azt mondja oroszos kiejtéssel: Mon chéri!, és látta, hogy csók közben is nyitva tartja a szemét.

Kimentek a nyirkos francia estébe, keresztülvágtak egy széles betonmezőn a repülőtér és az attól keletre álló, háromemeletes parkolóház között. A repülőtér fokozatosan nyugovóra tért, a buszok elfészkelték magukat egy elsötétített aluljáróban, az egyiknek a sofőrje a volánnál aludt. Kései érkezők sorakoztak fel egy monacói átszálláshoz, valamennyien feltűnően sikkesebbek és fegyelmezettebbek a Heathrow-n látott, sört nyakaló hordáknál. Knight kifizette a parkolást, gondosan összehajtotta és a tárcájába tette a számlát a költségelszámoláshoz, majd odavezette Kellt a felső szintre egy fekete Citroën C6-hoz.

– Egy órája megérkeztek a kért dokumentumok. Az anyósülésen találhatók, egy borítékban – mondta. Kell úgy vélte, az Uniacke-dokumentumokról beszél, amelyeket Marquand előreküldött futárral, hogy ő ne egy hamis okmánnyal jelentkezzék a francia útlevélvizsgálaton. – Legyen óvatos – folytatta Knight, úgy dobolva ujjaival a hátsó ablakon, mintha valaki rejtőzne az autóban. – Ez diesel. Nem is tudom, hány barátunk jött át ide úgy, hogy béreltek kocsit a Herznél vagy az Avisnál, azután tönkretették az egész franciaországi tartózkodásukat azzal, hogy ólommentes…

Barbara leállította.

– Bill, bizonyos vagyok benne, hogy Mr. Kell magától is képes tankolni. – A sárga fényben nehéz volt megállapítani, hogy elvörösödött-e a férje. Kellnek eszébe jutott egy mondat Knight aktájából, amelyet a repülőtérre tartva lapozott át: „Iszonyodik a társalgásban beállt szünetektől. Hajlamos beszélni akkor is, amikor bölcsebb lenne hallgatni.”

– Minden oké – mondta. – Ilyen hibát könnyű elkövetni.

Knighték autója, amely a C6 mellett parkolt, jobbkormányos Mercedes volt, húszéves brit rendszámtáblával, a jobb első ajtón horpadással.

– Régi és némileg viharvert Merci – magyarázta szükségtelenül Knight, mint aki megszokta, hogy az autója vonzza a furcsálló tekinteteket. – De nagyon jól teljesít. Évente egyszer kénytelenek vagyunk átkelni Barbarával a Csatornán, hogy levizsgáztassuk, és meghosszabbíttassuk a biztosítási papírokat, de megéri…

Kell épp eleget hallott. Bedobta a táskáját a Citroën hátsó ülésére, és rátért a lényegre.

– Beszéljünk Amelia Levene-ről – mondta. A parkolóház kihalt volt, a repülőgépek és a forgalom zaja elnyelte a hangjukat. Knight, akibe mondat közben fojtották bele a szót, kötelességtudóan figyelt. – London szerint Mrs. Levene napok óta eltűnt. Beszéltek vele az alatt az idő alatt, amikor a festőtanfolyamra járt?

– Abszolúte – felelte Knight, mintha Kell a becsületességüket kérdőjelezte volna meg. – Természetesen.

– Mit tudnak mondani a hangulatáról, viselkedéséről?

Barbara válaszolni akart, de Knight elébe vágott.

– Tökéletesen normális. Nagyon barátságos és lelkes. Nyugdíjas tanítónőnek, özvegyasszonynak mondta magát. Nagyon kevés jelentenivaló.

Kellnek eszébe jutott egy másik sor a Knight-aktából: „Nem mindig kész az elvártnál nagyobb erőfeszítésre. A munkatársaknak az a benyomásuk alakult ki az évek során, hogy Bill Knight nem szívesen piszkolja be a kezét, jobban szereti a nyugalmat.”

Barbara kötelességtudóan kitöltötte a hézagokat.

– Nos – kezdte, mert érezte, hogy Kell nem elégedett a férje válaszával –, Bill és én ebben nem értettünk egyet. Én azt gondoltam, hogy kissé zaklatott. Nem festett valami sokat, ami különösnek tűnt, hiszen épp tanulni jött ide. Valamint gyakran ellenőrizte a telefonját, hogy kapott-e sms-t. – Kellre pillantott, és pici, elégedett mosoly jelent meg az arcán, mintha most fejtett volna meg egy keresztrejtvényt. – Ezt nagyon sajátosnak találtam, mert ez a nemzedék nincs úgy hozzánőve a mobiljához, mint a fiatalabbak. Nincs igazam, Mr. Kell?

– Szólítson csak Tomnak – kérte Kell. – Mi van a barátokkal, ismerősökkel? Látták valakivel? Amikor London felkérte önöket, hogy tartsák szemmel Mrs. Levene-t, követték-e Nizzában? Eljárt-e valahova esténként?

– Ez borzasztóan sok kérdés így egyszerre – mondta Knight. Igen elégedettnek tűnt magával.

– Akkor egyesével válaszoljanak. – Kell végre érezte az ereiben a szakmai adrenalint. Hirtelen feltámadt a szél. Knight megigazgatta a haját.

– Nos, Barbara és én nem észleltük, hogy Mrs. Levene bárhova is elment volna. Például csütörtök este egyedül vacsorázott egy étteremben a rue Massénán. Követtem vissza a szállodájába, éjfélig ültem a Mercedesben, de nem láttam távozni.

Kell a szemébe nézett.

– Arra nem gondolt, hogy szobát vegyen ki a szállodában?

Szünet. Férj és feleség feszengve sandítottak egymásra.

– Meg kell értenie, Tom, hogy nem volt sok időnk a reagálásra. – Knight, talán öntudatlanul, hátrált egy lépést. – London csak annyit kért, hogy iratkozzunk be a tanfolyamra, tartsuk a szemünket Mrs. Levene-en, jelentsünk minden feltűnőt. Ennyi.

Barbara átvette az irányítást. Vélhetőleg aggódott, hogy Kellnek rossz véleménye lesz a képességeikről.

– Nem úgy hangzott, mintha London azt várná, hogy bármi is történjen – magyarázta. – Majdnem olyan volt, mintha csak arra kérnének, hogy vigyázzunk rá. És… mikor is? Csupán két-három napja jelentettük, hogy Mrs. Levene eltűnt.

– És meg vannak győződve róla, hogy nincsen Nizzában, nem ment el egy barátjához?

– Ó, nem vagyunk mi meggyőződve semmiről! – felelte Knight, és ez volt a legmeggyőzőbb dolog, amit mondott azóta, hogy Kell átesett a vámvizsgálaton. – Azt tettük, amit mondtak. Mrs. Levene nem jelentkezett a tanfolyamon, megtelefonáltuk. Mr. Marquand gyanút foghatott, és küldött erősítést.

Erősítést. Kell arra gondolt, hogy pontosan huszonnégy órája egy zsúfolt bárban ivott a Dean Streeten, és a Happy Birthdayt énekelte annak az egyetemi barátjának a negyvenedik születésnapján, akit tizenöt éve nem látott.

– London aggódik, mert nem volt pénzmozgás Amelia hitelkártyáin – mondta –, és a mobilja sem válaszol.

– Gondolja, hogy… disszidált? – kérdezte Knight. Kell visszafojtotta a mosolyát. Hova? Moszkvába? Pekingbe? Amelia előbb élne Albániában.

– Valószínűtlen – mondta Kell. – A szolgálat vezetői túlságosan feltűnőek. A politikai következmények felérnének egy földrengéssel. De hát sose mondjuk, hogy soha.

– Soha ne mondd, hogy soha – dünnyögte Barbara.

– Mi van a szobájával? Átkutatták?

Knight a cipőjét nézte. Barbara megigazította a szemüvegét. Kell megértette, miért nem jutottak feljebb a kisegítő operatív fokozatnál Nairobiban.

– Semmiféle kutatásra nem kaptunk utasítást – felelte Knight.

– És a festőtanfolyam vezetői? Velük beszéltek?

Knight a fejét rázta, továbbra is a cipőjét bámulva, mint egy leszidott iskolásfiú. Kell megszánta őket.

– Na jó, figyeljenek – mondta. – Milyen messze van a Gillespie hotel?

– A boulevard Dubouchage-on – felelte szorongva Barbara. – Körülbelül húsz percre.

– Odamegyek. Foglaltak nekem szobát Stephen Uniacke névre, ugye?

Knight feléledt.

– Pontosan, de nem szeretne enni valamit? Barbara és én úgy gondoltuk, hogy bevihetnénk Nizzába, egy kisvendéglőbe a kikötő mellett, amelyet mindketten kedvelünk. Nyitva tart jóval…

– Most nem – válaszolta Kell. A Heathrow-n megevett egy kreol palacsintát, és leöblítette egy doboz kólával. Ezzel kibírja reggelig. – Viszont tegyenek meg nekem valamit.

– Természetesen! – mondta Barbara.

Kell látta rajta, mennyire szeretné minél hosszabbra nyújtani a visszatérését a reflektorfénybe. Ez az asszony még hasznos lehet.

– Hívják fel a Gillespie-t. Mondják meg nekik, hogy most szálltak le, és szükségük van egy szobára. Menjenek oda a szállodához, de várjanak meg előtte, és okvetlenül beszéljenek velem, mielőtt bejelentkeznek.

Knight értetlenül bámult.

– Világos? – kérdezte nyomatékosan Kell. Ha ő napi ezret kap, akkor Knightéknak legalább feleannyit fizetnek. Egyébként végső soron kötelesek azt tenni, amit mond nekik. – Be kell jutnom a szálloda számítógépébe. Szükségem van Amelia szobájának összes részletére, érkezés, távozás, időpontok, mikor használta az internetet, satöbbi. Hogy megtehessem, el kell terelnem az éjszakai portás figyelmét, rá kell bírnom, hogy hagyja ott öt-tíz percre a pultot. Ebben lehetnek önök nagyon hasznosak: rendelnek valamit a szobájukba, panaszkodnak egy elromlott csapra, meghúzzák a fürdőszobában a vészjelzőt. Megértették?

– Meg – felelte Knight.

– Van bőröndjük, vagy akármi, ami elmegy poggyásznak?

– Igen, van – felelte pillanatnyi töprengés után Barbara.

– Adjanak fél órát, hogy bejelentkezzek, utána jöjjenek oda a hotelhez. – Észrevette, milyen gyorsan rögtönöz, egyfolytában jöttek vissza a régi trükkök. Mintha nyolc hónapig le lett volna fagyasztva az agya. – Magától értetődik, hogy ha meglátnak az előtérben, nem ismerjük egymást.

– Hát persze, Tom. – Knight megeresztett egy önelégült kacajt.

– És ki ne kapcsolják a telefonjukat. – Kell beült a Citroënbe. – Valószínűleg már egy órán belül hívnom kell magukat.

7

A Citroën GPS-e tudta, hogyan manőverezzen a nizzai egyirányú utcákon, és húsz percen belül odavezette a boulevard Dubouchage-ra. A Gillespie pontosan az a fajta hely volt, amit Amelia kedvelt: nem túlméretezett, de elegáns; kényelmes, de nem hivalkodó. George Truscott a Negrescóban foglaltatott volna lakosztályt, és ráterhelte volna az árát az angol adófizetőkre.

Három sarokkal arrébb volt egy föld alatti parkolóház. Kell valami biztonságos helyet keresett, ahova elrejtheti az útlevelét meg a tárcája tartalmát, és talált is egy repedést a fal egyik salakbeton-kockájában, a