AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A három márványfej

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-72-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A három márványfej

Tartalom

A három márványfej

Szerzői előszó

I. A három tüzes szentek klastroma

II. A kritikus leírása

III. Az apáca fejedelemnő

IV. Soror Kozima és Soror Kekharizméne

V. Az éneklő dabóza, a tengeri szüzek és a kerekes hajók

VI. Dávid király

VII. A mirákulum

VIII. A warángok otthona

IX. Az őrpaták

X. A bor a warángoknál

XI. A waráng fiúk

XII. Az aranyhegy

XIII. A bogumilok

XIV. A hypnopoie

XV. Bogumil menyegző

XVI. Az ostrom

XVII. A Bludár

XVIII. A Solom álma

XIX. A föld feletti sötétség

XX. A „Daimonomache”

XXI. Egy új nép

XXII. A feltámadás napja

XXIII. A hajdani Raguza

XXIV. Damiani Júdás

XXV. A daviditák

XXVI. A kettős csillagok

XXVII. A köszöntés és nem köszöntés

XXVIII. „Fiam!”

XXIX. A férgek harca

XXX. Az egérfogó

XXXI. A harc

XXXII. A harangkongás

XXXIII. A beteljesült kívánságok

XXXIV. A holt király nászútja

XXXV. A halálra ítélt nép

XXXVI. A három márványfej

XXXVII. A három kőfej

Szerzői előszó

Jól tudom azt, hogy a tisztelt közönség éppen olyan szívesen olvassa a kritikát, mint a regényt: célszerűség tekintetéből mindjárt egyesítettem mind a kettőt: ezáltal kitüntetve tanulmányaimnak mélyen lerakott alapját; feltárva a kútforrásokat, s lélektani és korfestési magyarázatokkal értelmezve azokat a rendkívüli és lehetetlennek látszó eseményeket, amik ez elbeszélést hosszúra nyújtani törekszenek anélkül, hogy a szükségesnél több archeológiát, geognosiát, botanikát, táj- és jelmezleírásokat vennének igénybe.

Ezáltal megkönnyítem a kritikának a dolgát, és elveszem a kenyerét – ami kettős jó cselekedet.

Tehát:

Disputa

Kritikus. Micsoda inkorrekt cím? „Márványfej”? Fej alatt az organikus test részét értjük. Ha márványból van, akkor már szobor. Tehát helyesen: „Három márvány mellszobor”.

Szerző. Engedelmet kérek, ezek éppen csak „fejek”. Semmi sincs hozzá más. Hogy miért hiányzik náluk a test többi része? Ez az elbeszélés legutolsó lapján lesz olvasható, amit előre elárulni nem lehet – tehát hadd következzék az első fejezet.

I. A három tüzes szentek klastroma

Megálljunk!

Disputa

Kritikus. Miféle tüzes szentek? „Fagyosszenteket” ismerünk. Pongrác, Szervác, Bonifác. De tüzes szentek? Kik azok?

Szerző. Ezek a három bibliai férfiak: Zsidrák, Mizsák és Abednégo; akik Nabukodonozor arany bálványa előtt nem akartak térdre borulni, s akiket ezen akaratosságért a „káposztaevést” feltaláló nagy király (dicső ősünk) a hétszeresen befűtött kemencébe vettetett. (A nagy antiszemita!) És akiknek ebben a nagy tűzben még a hajuk szála sem perzselődött meg. A király kihozatta őket a kemencéből, s mind a hármat babilóniai nemességre emelte.

Kritikus. Ezt elhiszem. (Mert muszáj.) Hanem ez még nem elég arra, hogy keresztény szentek legyenek belőlük.

Szerző. Előrebocsátom, hogy az esemény színhelye Dalmácia, s a történet ideje úgy a keresztes háborúk első századára esik. Akkor még nem voltak tisztázva a fogalmak, hogy kik a keresztény, kik a zsidó szentek? Egyébiránt Dávid királyt is szentnek szoktuk nevezni, pedig senki sem kanonizálta, sőt Simeon valósággal szentnek is van nyilvánítva; pedig (kútforrásaim szerint) csakugyan zsidó volt és maradt, holta napjáig.

Kritikus. De hát miért neveztek el egy kolostort éppen Zsidrák, Mizsák és Abednégóról?

Szerző. Azért, mert ezen tiszteletreméltó áhítatos menedéknek a boltozatai rejték kőkoporsóikban ezen dicső férfiak csontmaradványait, amikhez messze földről (sőt tengerről is) elvándoroltak a hívő népek.

Kritikus. De hát hogyan kerültek Ninivéből Dalmáciába ezeknek a zsidó hitregebeli hősöknek a csontmaradványai: kétezer esztendei földben pihenés után? Előre kijelentjük, hogy holmi csodatételeket nem fogadunk el: vagy tessék azt írni az elbeszélés alá, hogy „legenda”: akkor más megítélés alá esik; de ha regény, akkor reális, circumstantialis, minuciózus magyarázatot követelünk. Tehát ilyenformán a lorettói és tersatói kápolna szállításmódja ki van zárva.

Szerző. Nem is folyamodom semmiféle csodatételekhez: mindennek urát adom. Tehát: volt a hajdankorban egy hírhedett utazó: Jónás prófétának hítták. Ő találta fel a hajótörés elleni biztosítást, s ő utazott a legelső gőzhajóban. Ő volt a legelső alapító, aki részvényleveleinek gyors pusztulását megérte: akkor még ezeket „töklevélnek” hítták. Egyszer ellátogatott Ninivébe is: előre bejelenteni, hogy jön a nagy „krach”. Ennek a jó szolgálatának a jutalmául nyerte a királytól ajándékba az ez ideig mauzóleumban tartott három híres hazájafiának a csontjait. Ő azokat hazavitte Jeruzsálembe, ott elrejtette a Gecsemáné kertjében, amikor aztán a keresztes hadak elfoglalták a szent várost, Jónásnak egy dédunokája rávezette őket a becses ereklyékre, s nem kívánt érte semmi jutalmat.

Kritikus. Szerző visszaél a kritikus elnézésével! Hisz ezek mind zöld mesék!

Szerző. Hiszen még nem mondtam el végig. Lakozék abban az időben Raguza falain belől – mely akkoriban igen hatalmas köztársaság vala – egy gazdag és híres patrícius: név szerint Galeatoris János. Divat volt latin neveket viselni. A család ősei már mint „gályázók” voltak ismeretesek, kik hajóikkal a Pontusig és a Veres-tengerig eljártak. János maga kiválóan ereklyékkel kereskedett. Egy egész raktára volt ezekből a Borgo Ploccén, amelybe a széles világból mindenünnen szállították a kegyelet által megőrzött kincseket a hitetlenek országaiból, s viszont innen hordták ismét ugyanazokat széjjel az igazhívő népek tartományaiba. Ugyanennél a firmánál vásárolta II. Endre királyunk is azon nagybecsű ereklyéket, amelyeket nevezetes palesztinai hadjáratából hazahozott. Galeatoris Jánosnál (ahogy majd közelebbről meg fogjuk ismertetni nagyszerű üzletét) kapható volt mindenféle ereklye, amelyre csak a kegyelet figyelme kiterjedt, duplikátumokban is; sőt a keresettebb cikkek többszörös készletben. Maga a keresztény vallás még akkor a dalmata partokon a kiforrás és erjedés stádiumában volt, mindenki annyit tett hozzá, s azt választotta ki belőle, ami neki tetszett: lehetett hinni, lehetett tagadni, s a kettőért verekedni; minden város, minden falu, minden kolostor más védszentet választott magának, s annak az ereklyéit a szomszédaitól féltette és védte, mert azoktól várta a boldogságát. Megtörtént pedig, hogy két-három helység is ugyanazokat a szent maradványokat nevezte magáénak, ez nagy viszálykodást szült. Azért az elővigyázóbbak olyanokat választának, akik nem forognak annyira közbeszédben; így jutott a Branta-völgyi kolostornak a „három tüzes szent” – mind a Galeatoris firma közvetítése által.

Kritikus. Kezd a szeg kitörni a zsákból. Tessék hát leírni a kolostort. Majd a végére tartjuk fenn az észrevételeinket.

*

Szerzetesek és apácák mindenha ki tudták jól választani a legszebb vidékeket, ahová csendes visszavonultságuk hajlékát építsék, ezek közé tartozik a Branta völgye.

Az Adriai-tenger sziklazátonyai őrzik a völgy torkolatát, hajósoktól rettegett tengerfenék van ott, amely nem alkalmas se halászatra, se osztrigatermelésre; csak egy életmód van itt, mely eltartja az emberét: az aranymosás. A sziklanyelvek és scogliók között megtorlik a fövény, amit a Branta hegyipatak seper alá magával, s aközött nagy üggyel-bajjal felkereshetők az apró csillámló szemerkék, amikből a népek bálványisteneit készítik. Odafenn a bércek között bizonyosan gazdag erek vannak a sziklában, amik ontják a latin költők által megénekelt dalmáciai aranyat, hanem ide le már csak a porszemek jutnak. Szegény kenyér, amely meztelenül hagyja a mívelőjét. E félvad emberek ott laknak a meredek sziklapart odúiban, számuk egyre apad, testük egyre véznul, nyelvüket rajtuk kívül senki sem érti; az aranyat tőlük vándor kalmárok veszik meg, akik aszalt gyümölccsel fizetnek, meg zsinegre felfűzött kőkeménységű perecfélével.

A Branta, ahol a tengerbe szakad, négy öles zuhatagot képez, s zúgása egész messzeségben visszhangoztatja az erdős völgyet, melynek két oldala gyors menedékességgel emelkedik magasba. Az északi oldalt tölgyerdő fedi, abból a fajból, mely semmi szakában az évnek nem hullatja el a levelét. Valódi óriásai a növényvilágnak, amiknek koronája négy-öt ölnyi magasban kezdődik, s a dereka olyan egyenes, mint egy oszlop, négy ember ölelése át nem éri kerületét; mikor átnéz alattuk a szem, mintha egy templom belsejébe tekintene, amit ős istenek emeltek. A déli hegyoldalát a völgynek ellenben olajfák, szelíd gesztenyék és ciprusok fedik. Legalant az olajfák ezüstszürke lombjaikkal, kék gyümölcseikkel, feljebb a nevetőzöld gesztenyék, csoportos gyümölcsbarkáikkal, amikkel keveredik a magasra felnyúló ciprusok sötétzöld obeliszk sudara, mely aztán mind feljebb a többi fajrokonaival, a tujákkal, píniákkal egészen elfoglalja a hegymagaslat ormát. Ezek a fák is vetekednek az átelleni oldal tölgyóriásaival, s a völgy mélyén egymásba borulnak a lombkoronáik.

Csak egy keskeny ösvény vezet a Branta partján fölfelé a völgy mentén, áttérve hol az egyik, hol a másik partra, ott, ahol a hegyi folyam gázlói vannak; néhol az ösvény a meredek sziklapárkányra kapaszkodik fel, ahonnan veszedelmes a félrelépés, ahogy ezt a sziklafalba vágott fülkék fogadalmi képecskéi bizonyítják; alant a mélységben egy kőhalom, melyre minden vándor dob egy követ. Valami szerencsétlenül jártnak a sírja talán?

Egy kanyarulatánál a völgynek egyszerre kétfelé nyílik tátongva a hegyvágány, szétrepedt sziklafolyosót mutatva, amelynek csompói és vápái kétfelől egymásba illenek; itt a Branta-patak negyvenöles zuhatagot képez, széttört vízporából örök fehér felhőt képezve a mélyben, melyre ha rásüt a delelő nap: szivárványkoszorú ível át egyik partról a másikra. Az ösvény e zuhatag alatt vezeti át a búcsújárót; (másnak mi dolga itt?) s onnan aztán száz sziklalépcsőn járdogál fel addig a párkányig, ahonnan a zuhatag aláomlik.

E párkányra felérve aztán térdre borul a vándor: pihenés végett is, de még inkább az áhítattól.

Ott látja maga előtt a „három tüzes szentek kolostorát”.

A háttért egy meredek gránithegyszakadék fogja oly félkörben, mint egy colossaeum, melynek szürkéskék alapjából rikítón válik ki a kolostor ochrasárga kövekből épült sima fala; ennek a völgynek menetele irányában se ablaka, se ajtaja nem látszik: azok mind a sivár, kopár gránit semmiség felé nyílnak.

A kolostor lankás, meneteles dombon fekszik, mely lassú emelkedéssel haladja meg a Branta zuhatagait, s végre hozzátapad a csaknem föléje hajló gránitfal egyik oldalához.

Ez a domb maga, mintegy különválva a többi őserdő honfias növényzetétől, csupa tropikus fákkal, virágokkal van benőve vadon. A fák alakja, levele, virága, gyümölcse mind oly csodás, ismeretlen, mintha más világrészből került volna ide; vannak köztük olyan fák, amiknek életföltétele egy másik fának a halála; csak veszni induló korhatag faderékból nőnek elő (valódi metempsychosis a növényvilágban); góliátjai a hagymás virágoknak, mik esztendeig készülnek hozzá roppant virágkelyheik kibontásához; gyümölcstermő fák, amik nem ismerik az évszakokat: egyik évenkint háromszor terem, a másik másfél évig érleli a gyümölcsét, a harmadik együtt hozza a virágot a gyümölccsel, ismerős gránátalma, narancs, füge egész pagonnyá keveredve; s amit a mérsékelt zóna alatt mint fanyar, kemény vackort ismernek, a birs körtéje itt édessé, zamatossá, puhává érik meg. Magasra emelkednek az örökzöld geszt körül a datolyapálmák lehajló szilvafürtjeikkel, mik nyers korukban arannyal versengők. S a Hesperidák kertjének még kerítése sincsen: bemehet akárki, s szedhet a földre hullt gyümölcsből, amennyit tetszik. Csakhogy valami lankasztó melegség, átfűlve a fűszerfák minden ámbraillatától, úgy meglepi a jövevényt, hogy valami más világba képzeli magát, ahol az embert nem gyönyörködteti az evés. Amint aztán beljebb halad a sok tekergő ösvények egyikén, valami kardalszerű énekhang által kalauzolva, lassankint olyan fák tömkelegébe jut, amik lábtókon járnak: a derekaik magasra vannak kiemelkedve a földből. S három-négy vastag gyökérág nyúlik alá belőlük. Ezek nem akarnak egész fürdőt venni, csak lábvizet használnak: ott a talaj vizenyős. Egyszerre megnyílik egy nagy, vastag moharéteggel fedett tér, amiben öles páfránybokrok képeznek szigetecskéket, telefuttatva csillagtermő szulákokkal. Ennek a mohaszérűnek a széleiből csupa emberfejek bukkannak elő: de ezek nem valami levágott fejek, hanem élő emberek szemhunyorgató agyai, akik énekelnek, ki vékonyan, ki vastagon, mellettük egy mankó vagy kettő; gúnyáik a bokrokra felakasztva; ezek bénák, nyomorékok, kik messze földről ide vándorolnak, a csodatevő láphoz, gyógyulást keresni. A gyógykezelés igen egyszerű. Lyukat ásnak a mohába, annak a gyökerein alul forró iszap van; abba a beteget lebocsátják nyakig: a hóna alá rudat dugnak, hogy le ne szálljon a pokol fenekéig, s aztán a mohával jól körültömik a fejét, hogy a feljövő pára meg ne fojtsa, aztán ott hagyják napestig. Énekelhet is. A moha körül a fák alatt burdékok vannak összetákolva venyigéből: az a vendégszállás.

Hogy milyen csodatevő ereje van e mohafürdőnek, ennek tanúbizonysága az a tömérdek hátrahagyott mankó, amit a felgyógyult lázárok letűzködtek a moha szélében, itthagyva a nyomorúságukat.

Ezt a mohos lápmezőt élteti egy tó, mely egész a kolostor faláig terjed; úgyhogy az embermagasságnyira zöld a nyiroktul.

A tó fölött állandóan rezeg a levegő, mint ahogy a délibáb szokott hullámzani; abból a vízből kéngáz fejlődik ki. Azért ebbe a kolostorba se orozva, se erőszakkal halandó ember be nem törhet; mert a dereglyére szálló, ha mind Sámson legyen is, menten ott fullad; helepolisszal se közelítheti azt meg, mert az a kokojszásban menten elsüllyed; aki becsületes szándékkal akar bejutni a szentelt magányba, annak ezt csak nagy alkudozások útján lehet elérni, ami ki- s belövöldözött nyilak útján váltott levelezés által történik meg: ez esetben a kolostor ballustrade-járól egy átelleni három singnyi magas mellvédre lebocsátanak egy csapóhidat, azon mehet át az elfogadható vendég; odáig nem hat fel az ölő gáz.

Tehát ennek a kolostornak hármas védelme van az ártó világ ellen; az egyik a nyomorékok által letűzködött mankók pallizádja, a másik az öldöklő tó, a harmadik, a leghatalmasabb pedig maga a Nabukodonozor király.

Igenis, ő maga az kőből kifaragva, koronázott ökörfejjel, aki a sziklaodúban ül a trónusán, a lábai alatt tüzes kemencéből füstölögve omlik elő a kopasztó forró vízsugár, mely a tavat és a mohát örökké táplálja, s a forrás üregében látható a három tüzes szentek alakja, Zsidrák, Mizsák, Abednégó; az egyik jáspisból van, a másik kalcedonból, a harmadik karneolból; így dacolnak a pokollal.

S ez a meleg forrás egyúttal a titka annak a rendkívüli növénytenyészetnek, mely a kolostor kertjét az év minden szakában díszíti. Amit megtagadott Jupiter, megadja Pluto.

Disputa.

Kritikus. Csak megállhattam eddig beleszólás nélkül. Ez aztán a miroboláns tájleírás. Piktor legyen, aki lefesti! Mármost majd én írom le, hogy milyen ez a Branta völgye, meg a völgykatlanba zárt paradicsomdomb – a valóságban.

II. A kritikus leírása

A Branta-völgy, amint előttünk áll: a halálnak és az enyészetnek a képmása.

Két meredeken csapinós hegyoldal fut össze egy élesen alákanyargó sziklavágányba, mely folytatását a tenger alatt találja; a sziklák vakítón szürkék, vagy piszkosan sárgák; a kopár hegyoldalban fölfelé vonuló barázdák látszanak, az egyik népmonda szerint az ördög szántotta azokat végig ekével, a másik szerint azok a szekerének a kerékvágásai, mikor sátán őfelsége a menyasszonyával útra kelt, ebben, az ő rezidenciájának a bejáratához egészen méltó vidékben. A sziklák között nincs egy szál fű, moha, moszat, pörs, kőtarjag: semmi! Ez a déli oldal. Szerző szerint az az áldott őstalaj, melyben az olajfák kék bogyót, a szelídgesztenyék drága marónit teremnek. Végtül végig az egész hegyoldal egy sziklasivatag, melynek látása fáj a szemnek. Az északi hegyoldalon kesereg elszórva az egyetlen képviselője a növényvilágnak: a zavoriai boróka, nagy vörös bogyókkal rakva. Ez is csak ott, ahol hozzájárulhatatlan csompók között meghúzhatta magát.

A völgyvágány tengerbe szakadó nyílásában még csak homok sincsen, nemhogy abban az aranyásók drága porszemeket kereshetnének, és az egész Dalmáciában nem jön elő – bányászati úton – annyi arany, amennyivel egy karácsonyfára akasztandó diót be lehetne aranyfüstözni.

A Branta patak, mely azokat a visszhangzó cascade-okat képezi, egyszerűen nem létezik. Nyáron a medre száraz, tavasszal, mikor a hóolvadás megindul, egypár napig ömlik rajta végig az iszapos moslék, mely húszmázsás sziklákat hömpölyget alá magával, s a vágányt egyre mélyebbé vájja; hanem amint a hó elment, nem marad a vízből egyéb hátra, mint ami a völgyvápákban odarekedt; az aztán ott poshad, míg a forró nyár ki nem szikkasztja, termesztve irtóztató szúnyograjokat, s terjengetve a lázerjesztő bűzt az egész völgyben; olyan benne a lég, mint egy elhagyott pincében, ahol ászok, hordó mind halomra penészedett.

Eleven állat a szúnyogon kívül nem lakik itt, csak magasan a légben hallani a rikácsolását a kóválygó tengeri sasnak, mely halat hord haza a fiókjainak.

De hát menjünk odább, keressük fel a szerző által leírt Branta-völgyi csodálatos paradicsomot. Ne restelljünk egy kis lábtörést kockáztatni; hisz ott van az a minden sántaságot meggyógyító mohafürdő, ahol a három tüzes szentek azonnal segítenek a bajunkon.

Igenis: ott van az a félteke alakú domb, egy oldalon a sziklafalhoz simulva, a többi sziklasivatagtól annyiban különböző, hogy ennek a hepehupás szirtjei között csakugyan terem valami növényzet, amiről a kecskék azt hiszik, hogy az is jó, ha nincs más; vadzsálya, démutka még virágot is mutat, a szerbtövis, az már meghonosult az útfélen, hanem a gránátalmákból mentül kevesebbet találunk. Azonban legyünk igazságosak. Azon a helyen, ahol szerző azt a pandanusokkal körített mohos lápot látta, csakugyan van valami kert. Egymásra hordott sziklákból négyszegletű kertelés van emelve, aminek széle-hossza lehet vagy húsz lépés, erre a kőfalra vannak felfuttatva a szőlővesszők, amik elég bort teremnek egy háznép (azazhogy a férfinép) számára. Alattuk zöld és veres színű tökök hevernek (az asszonynép télire való mindennapi csemegéje). Bizonyosan ezek csábították el a regényírót, hogy a mohából kiálló emberfejeket lásson maga előtt. Egyébiránt ezek is bírnak annyi ésszel és tudománnyal, mint a gazdájuk, aki hétköznap iszik és pipázik, ünnepnap pedig iszik és célba lövöldöz, s aki karakterére nézve igen jeles rablóhős volna, ha a császári csendőrök az élethivatását meg nem zápították volna. Leánya is van. Derék személy, odakinn őrzi a kecskéket, és danol mellette magának. Arca halavány, szemei veresek, ajkai hasonlítanak a gomblyukhoz, hanem szederjesek. Nagyon jó lenne regényhősnének, mert már kétszer elrabolta a kútnál valami uskók vőlegény; de mind a kettő visszahozta. Recommendálhatjuk szerzőnek!

No de végre rátalálunk magára a szokatlan barokk vagy bizánci (egyszóval furcsa) architektúrával épített nagyszerű klastromra is, melyet a szerző szerint nem az angyalok hoztak ide a levegőn keresztül Lorettóból, hanem amely a kigyógyult lázárok bő adakozásaiból emeltetett szent Nabukodonozornak meg az ő három „Hausjud”-jainak a tiszteletére.

Itt áll előttünk (mert nem dűlhet el). Körültámogatva minden oldalról nagy ormótlan sziklákkal, egy lapos kövekből vakolat nélkül felrakott épület, a hézagok mohával kitömve. Két szoba az egész, de az sem egymás mellett, hanem emeletre. A felső szoba az istálló, alul az emberi családtagok laknak. Azért így, mivel az emeletről a tolvajok nem lophatják el olyan könnyen a kecskét, birkát, malacot.

Ez a nagyszerű Branta-völgyben emberi kéz rakta egyetlen épület.

Nabukodonozor királyról azonban itt nem tudnak semmit. Zsidót itt nem láttak soha, és kemencéről itt még fogalom sincs, miután kenyeret nem sütnek; ami pedig a világhírű thermaeket illeti, azok ugyan ha volnának is itt, bizony hiába volnának; mert itt se férfi, se asszony elvbül nem fürdik soha.

Voltam bátor bemutatnia Branta-völgyet a maga valóságában.

Szerző. Eddig a kritikus. – És én kénytelen vagyok neki tökéletesen igazat adni. Valóban egészen ilyen a Branta-völgynek az ábrázatja „most”. Csakhogy az én históriám ezelőtt hétszáz esztendővel ment végbe. Akkor még olyan paradicsom volt Dalmácia, amilyennek én festettem elébb. Különben hogy választotta volna Róma legfényűzőbb caesarja, Diocletian e vidéket állandó lakhelyéül, aki válogathatott Olaszország minden virányaiban? Hogy lehetett volna egyes városoknak az a mesés hatalmuk, gazdagságuk, ami volt Raguzának? Az én leírásom Fiume környékéről, a gyönyörű Abbáziáról van lemásolva. Ott nőnek szabadban a pálmák, ott fakadnak a dúsgazdag források, amik vetekednek a római „aqua virgo”-val; ott látni még azokat a sokszázados cserfákat, amiknek darabjáért a hajóépítők háromszáz forintokat kínálnak. Hétszáz év előtt ilyen volt a Branta-völgy is, s egész Dalmácia. A magyar királyok uralkodása alatt még földi paradicsom, hős népek által lakott dicső ország, melynek ellenálló erején visszatorlódott a mongol hordák világirtó rohama, egy ország tele csodákkal! Mikor aztán a velenceiek elfoglalták, cselszövénnyel, erőszakkal, egyik fajnak a másik ellen uszításával, a keresztes hadak őrült testvérgyilkos dúlásával, akkor legelőször is azon kezdték, hogy a dalmáciai erdőket a saját hasznukra kiirtatták. Azokból az ősvilági fákból készültek Velence gályái, hajóhada, kereskedelmi flottája; azokat verték le pilotáknak az új palotákhoz, s mikor aztán Velence maga jóllakott az erdővel, akkor a maradékot eladta a török szultánnak. A kereszténység esküdt ellensége ezekből a mi őserdőinkből építtette azokat a hajóhadakat, amik századokon át rabszolgákkal népesítették meg a tengereket.

És mikor aztán már ki voltak vágva a csodaszép őserdők óriásai (a sarjaikból új erdő keletkezett volna), akkor Velence odatelepítette a dalmata völgyekbe mindazokat az Istentől elrugaszkodott kóbor népvakarcsokat, akiknek se nemzete, se hazája, akiket itt-amott foglyul ejtett, mindenféle zagyvalékot, mert az „uskók”, a „morlák” név nem népnek a megszólítása, az csak „szökevényt”, „tengerlakót” jelent, s ennek a szabadon bocsátott rabszolgahadnak volt feladatául hagyva, hogy a kivágott dalmata őserdőknek még a bennhagyott tuskóit és gyökereit is irtsa ki, szedje ki; s ezt a rakoncát hajóteher számára hordták át Velencébe tüzelőszernek.

Utoljára aztán meghonosították a kecskenyájakat a letarolt erdők helyén, s azok még sarjú növésében elpusztítottak minden újra csírázó növényt, végtül végig az egész dalmata parton.

A velencéseket egyszer csak elkergették Dalmáciából. Akkor aztán a honosak elkezdték újra beültetni olajfákkal, gesztenyékkel a puszta avart. Hanem ott maradtak a morlákok. És ennek a vitéz, balladákban megénekelt fajnak az a sajátossága, hogy ha valakin bosszút akar állni, hát egy éjszaka kivagdalja a gyümölcsfáit, a szőlőtöveit; bosszút áll a kerten, az erdőn.

Akkor aztán jön egy harmadik bosszúálló, a dalmata partok réme: a bóra. A hajdani erdőfedte vidék a nevét sem ismerte. Az északi szél, ahol erdőt talál, kibékül a földdel. De ahol letarolt hegy áll előtte, azt elemészti. Tél nem volt azelőtt soha e vidéken; havat nem láttak e hegyormok soha. Amióta az erdőket elpusztították, az egész klíma megváltozott. Viharok, záporok, hirtelen hóolvadás elmosták a talajt; hétnapos hideg szél porban elseperte: lefújta, lehordta egész a meztelen szikláig a termőföldet; nem egy fűgyökérnek, de még egy mohának való porondot sem hagyott rajta: így lett a paradicsomból a rettenetes „Karszt”. S amint elmúlt az erdő, a pagony, a geszt, a cserje, a pázsit, a moha, úgy múlt el lassankint a folyam, a patak, a csermely, az ér. A szikla kiszáradt. És támadt a forrásgazdag virányok helyén a rettenetes Karszt.

És azután jöttek a törökök. Hajtották maguk előtt a kétségbeesett, hazájuktól megfosztott mindenféle népek egész zagyvalékát. Az uskókok még csak az erdőket ették meg, a törökök már a kőfalakra voltak éhesek; város város után dűlt halomba előttük. A kolostor nem volt szent hely többé, a templomok nem álltak Isten oltalma alatt. Paloták országa volt egykor, s romok országa lett Dalmácia.

És utoljára mikor már a minden kínszenvedések pohara megtelve látszott lenni, megjött a legnagyobb csapás Dalmáciára: az irtóztató földindulás, mely Raguzát romba dönté, s fele lakosságát sírul eltemette. Ez a katasztrófa szikkasztá ki egyszerre a hajdan oly kedves meleg forrásokat a Branta völgyében, s azoknak elvesztével átadta az enyészetnek a tájukon meghonosult tündérvilági növényzetet. Bizonyosan ez temette el a gazdag aranybányákat is örökre.

Íme itt van a magyarázata a két ellentétes tájleírásnak. A kritikus leírása a jelen, az enyém a múlt.

*

Kritikus. Szent Minos, Aeacus és Rhadamanthus! pokolbeli három kritikusok! Eszerint, miután már volt alkalmunk egy tenger alá elsüllyedt világrész történetében gyönyörködhetni, (?) most megint be kell vennünk egy levegőbe elrepült országnak a regényét. – No hát lépjünk be abba a híres „három tüzes szentek klastromába!”

Szerző. Csak lassan a testtel! Ott apácák laknak!

*

III. Az apáca fejedelemnő

A Branta-völgyi kolostor egyenesen apácák számára lett építve, kegyes adakozók nagylelkűségéből.

Voltak ott különféle kategóriái az apácáknak. Olyanok, akik fogadalmat tettek rá, hogy hajadoni életet fognak élni. Ezek között voltak fájdalmas szívűek, balsors üldözése elől magányba menekülő lelkek és végre rajongó áhítatos keblek. Azután volt egy másik kategória, azoké, akik vártak rá sokáig, hogy valaki férjhez viszi őket, de miután kimaradtak az időből, s átlátták, hogy hiába várnak, senki sem jön értük, megnyugodtak a sors végzésében, hogy nem teremtett a számukra párt. Ezeknél a szépség csak ráviteles fogalom volt: többnyire túl voltak a veszedelmes koron. Azután voltak özvegy apácák; de ezek csak mint szolgálattevők alkalmaztattak, s ha nem jól viselték magukat, elbocsáttattak. De ami a legnagyobb számot képezte, ez volt a férjhez menendő szüzek osztálya; ezek azután mind szépek is voltak és fiatalok.

A helyzet megértése végett meg kell ismerkednünk a raguzai patríciátusnak azzal a bevett szokásával, hogy ott a férfiak csak hajlott korukban házasodtak. Igen helyesen. Amíg fiatal az ember, könnyelmű az ember. Hajlandó a csapodárságra. Bármilyen szerelmes volt is, mikor a mátkája után járt, időjártával kiszeret belőle. De a komoly, megérett férfiú, aki úgy az ötven és hatvan esztendő között szakít le egy fiatal rózsát, hogy azt keblére tűzze, ugyancsak megőrzi a hitvesi hűséget, és nem szelburdiskodik többé. Egyéb indok is van. A raguzai patrícius ifjúnak levente éveiben más hivatása van, mint a feleség rokkájának a surrogását hallgatni. Egypár esztendeig a Szentföldön kell neki időzni. A dicső Ptolomais az a város, ahol a fiatalság a világ bölcsességét legjobban megtanulja. Később az apja gályáján be kell utaznia a fahéjtermő afrikai partokat, és beletanulni a haszonhajtó kereskedésbe a pontusi, föníciai népeknél. Oda feleséget nem hordhat magával. Otthon hagyni pedig veszedelem. Azért nem hal meg éhen az úrfi. Hiszen ha neki nincs felesége: van másnak. De meg ha komolyan megfontoljuk a dolgot, hát az ilyen sima képű ifjonc, akinek még bozontokban lepi el az üstöke a halántékait, azzal a kifejletlen karcsú termettel, azzal a vigyorgó gömbölyű pofával, amit még egy becsületes ránc sem ékesít, nem is lehet egy helyes ítéletű kisasszonynak az eszményképe; hanem ha a férfi egyszer már tökéletesen megérett, a homloka szépen felvonult a feje tetejére, a hajfürtjei megnyerték a gyönyörű ezüstszínt, s szép kecskeszakálla az övéig lelóg, s egész ábrázatját rendbe hozták a díszes redők, amikben jellemének kifejezését megtalálni: az ilyen férfiú azután méltó a törvényes szerelemre. Van tekintélye, rangja, saját palotája, saját kápolnája, saját védszentjével és saját diakónusával; kertje, lovai, gyaloghintója; otthon a háznál ezüstje és porcelánja, a pénztára kulcsát az övére akasztva viseli, nem kéri a pénzt az apjától, vagy váltóra a sadduceustól: a maga ura, tehát méltán a feleségének is ura; az ilyen úrnál aztán az ifjú asszony mindent megtalál, ami szívet gyönyörködtet, ellenben nem talál se ipát, se napát, se ángyot, se sógorasszonyt, se osztozatlan testvéreket; az ilyen aztán az igazi vőlegénynek való férfiú.

Azért becsülöm az eszét a raguzai szenátusnak, hogy ezt ilyen okosan rendezte.

De hogyan rendezte hát?

Ennek a titoknak a megoldását rejti a Branta-völgyi zárda. Az előkelő családok leányai egész tizenkét éves korukig otthon neveltettek, s igen természetesen társaságba nem kerültek. Írni, olvasni nem kellett nekik tudni. Ez volt a legjobb metódus: megakadályozni a világi csáb incselkedéseit. Mert ellenben Raguza tele volt poétákkal, akik egyébbel sem töltötték az időt, mint szerelmes versek firkálásával. Ezért is hívatott ez időben Raguza a „szláv Athenaenek”. Azonban enyhítő körülményül legyen felemlítve, hogy a dalmata költők verseiket latin nyelven írták; úgyhogy azok csak férfiak gyönyörködtetésére szolgáltak. Ezt a nyelvet pedig csak írástudóknak lehetett elsajátítani; mert nem használtatott a közbeszédben, csupán a tanácskozásban, az igazságszolgáltatásban s az idegenekkel való közlekedésben. (Hiszen mi magyarok is voltunk egyszer ilyen athéneiek.)

Mikor aztán kezdett a kisleány abba a korba lépni, amikor szeret az ablakon kikukucskálni, akkor érte jött egy tisztes matróna, fehér-fekete skapuláréval a fején, kék palásttal a vállán, melyre ezüst csillagok és arany lángok voltak hímezve, az átvette a szülőktől a reményteljes csemetét, s maga mellé ültetve a gyaloghintóba, elvitte a három tüzes szentek zárdájába. Ott azután addig maradt a kisleány, amíg évek jártával támadt a számára (néha már ki is volt szemelve) egy ilyen fentebb leírt szeretetreméltó, hozzáillő vőlegény, akinek a kecskeszakálla már ezüstbe játszik, aki a szülők tetszését megnyerte; s miután az érdekelt felek a hozomány és móring, s más ily lényeges tárgyak felett szépen megegyeztek, akkor a kék köpönyeges matróna ismét visszahozta a gondjára bízott kisasszonyt, aki a kolostorból azután egyenesen az oltár elé lépegetett kiválasztott vőlegénye karján (azazhogy csak az ujjainak a hegyét érintve kezével).

De hátha a fiatal leánynak nem tetszett ez a szeretetreméltó ábrázat, amelyet az idők már úgy telerajzoltak zónákkal és meridianusokkal, mint valamely földglóbust? Hátha inkább szeretett volna egy olyan kiállhatatlan deli sihederrel (aki még lépni sem tud, hanem ugrál) az áldásosztó pap elé járulni? Hátha már álmodott is valaha ilyenről?

No hát éppen az volt a három tüzes szentek kolostorának legfőbb dicsősége, hogy még az álmokat is meg tudta őrizni. Az álmokat! A fiatal leányok álmait! Hisz az túlmegy emberi hatalmon. Túl is ment. Azért volt az ő hírük olyan nagy!

De nemcsak a raguzai patríciusok küldték ide a serdülő leánykáikat a biztos zárdába, hanem a szomszéd tartományokban lakó knézek is. Azoknak megint egészen más okaik voltak erre az elővigyázatra. A knéz valami olyan fejedelemforma volt: „kiskirály”, ahogy a magyarok mondják. Várban lakott, fegyveres csoportot tartott, háborút viselt: majd az egyik, majd a másik szomszédjával. Aztán megesett, hogy egy harmadik szomszéd azalatt rajtaütött a várkastélyán, s amit elvihetett, elrabolta. Ha szép leányt talált, azt bizonyosan ott nem hagyta. Sőt legtöbbször éppen a szép leány volt az ok a háborúviselésre. Tirimir knéznek volt egy szép leánya, Dragomir knéznek meg egy levente fia. De a kettőt elválasztotta a vérbosszú. Ezt volt a „törvény” arra befelé a hegyek között. Itt csak úgy lehetett a leányt feleségül venni, ha az apját, vagy egypár bátyját agyonütötték. Ebből azután megint újabb vérbosszú fűződött, s ez szállt hagyományul ivadékról ivadékra.

Sokszor meg a tengeri rablók rohanták meg a vidéket, s a védtelenül mulatozó leánykákat ölre kapták, elrabolták; elvitték a marokkói császár háremébe.

Még ezek ellen is a legbiztosabb menedék volt tehát a legféltettebb kincs, az ifjú szüzek számára a Branta-völgyi kolostor; mert ha még akadt volna is oly vakmerő, akár kéjenc, akár martalóc, aki erőhatalommal támadta volna meg a magányos zárdát, azt először is a három tüzes szentek mindenféle pokoltályoggal verték volna meg; de sokkal inkább a nyakába zúdították volna a bátor szívű apácák azt a gát közé szorított tavat, s egész seregestül leseperték volna a tengerbe: ahogy ezt egyszer meg is izente az ott kóborló Hayreddinnak, a kalózkirálynak, az apáca-fejedelemasszony: a büszke Lubomira.

A Branta-völgyi zárdában nem tűrtek meg semmiféle hímnemű állatot, legyen bár annak a neve férfi, kakas vagy kandúr. Még a galambokat sem engedték megtelepedni a padláson. Hiszen két csókolódó galamb éppen a legjobb jelképe a szerelemnek. Itt nem szabad senkinek és semminek szeretni! Ha csalogány jött a kert bokrai közé, elfogták lépvesszővel; kitekerték a nyakát. Ez is a szerelem énekese.

Az egyetlen férfi, akinek hetenkint egyszer meg kellett jelenni a zárdában, volt a gyóntatóatya, Onufriosz, archimandrita. Ez már özvegy férfiú volt. Nem nélküli ember. Hajdan a nápolyi hölgyvilágnak legkegyeltebb gyóntatóatyja; de irigyei addig áskálódtak ellene, míg át lett rendelve az Illyricumba. Még akkor is szép alak volt, igazi pátriarkai eszménykép; vállát verő haja, övéig érő szakálla fehér mint a selyemvirág szössze; de orcái pirosak, redőktől össze nem barázdálva; két szemében most is világítnak a varázstevő lángok, amik annyi háborgó kebelnek megnyugtatást szereztek; duzzadó ajkain, sima nagy homlokán olvasni lehet a büszke öntudatot; a nagyravágyást.

Ezzel az alakkal valami más is lehetne az ember, mint a Brantavölgyi apácák gyóntatója.

*

Disputa

Kritikus. Most megfogtuk szerző uramat! Ha Onufriosz Nápolyban volt elébb gyóntató, akkor a római egyház alattvalója volt; az is mondatott fentebb, hogy a raguzai fiataloknak egypár évet a Szentföldön kellett tölteni; ebből, megint az következik, hogy a Branta-völgyi kolostor is, ahová azalatt a menyasszonyaikat elrejték, szintén Róma fennhatósága alatt állt, a papi coelibátus pedig már akkor, 1059 és 1063 között, be lett hozva VII. Gergely pápa által; miképpen lehetett tehát az ön Onufriosza a keresztes háború ideje alatt özvegy ember?

Szerző. Ha csak menekülni akarnék a vád elől, kétfelé is kibújhatnék egy mellékajtón; azt is mondhatnám, hogy az én történetem éppen 1059–63 között esik, vagy utasíthatnám a kérdezőt I. Ferdinánd reformáció-cikkeire, amiket a tridenti zsinatnak benyújtott, előadva, hogy meg van ugyan hozva a coelibátusról szóló törvény, de azt az ő országaiban úgyszólván senki sem tartja meg; hanem hát én be akarom bizonyítani, hogy igaz történetet írok, s semmi rendkívüli expedienseket nem használok fel; csupán arra hivatkozom, hogy a nem schismaticus keleti hívek főpapjainak a római pápák megengedték az egyszeri házasodást, s „amellett” a gyóntatás és egyéb szentségek feladása is meg lett nekik engedve. Történetem egész legális, reális és morális alapon van fölépítve.

Kritikus. Ezt jó lesz el nem felejteni.

*

Hogy a kolostor homlokfalának egy ablaka sem volt, annak az okát könnyű kitalálni az előtte elterülő tó és mohafürdőben, mely éjjel-nappal látogatva volt.

A keskeny gyaloghidat az épület mellvédőjéről a látogató archimandritán kívül csak a női jövevények előtt bocsátották alá. Ezen keresztül lehetett bejutni az egyetlen bejárathoz, mely olyan alacsony volt, hogy Onufriosznak mindig meg kellett hajtania a fejét, mikor belépett rajta. Ez ajtó egy szűk, sötét folyosóra nyílt, mely tömör bástyafalon keresztül a nagy épület belsejébe vezetett. Az épület zárt négyszöget képezett, a hátulsó osztályában egyetlen tömzsi toronnyal, melynek kékre zománcolt teteje a tó felől jövőkre nézve láthatatlan volt; ellenben a völgy túlsó oldaláról nézve annál ékesebben tűnhetett fel.

Csakhogy akik a völgy túlsó oldalán laktak, azok onnan ebbe a világba sohasem jöttek elő. Ott lenn a mély völgykatlanban volt a kolostor majorsága, mely az odafenn lakókat tápszerekkel ellátta.

Abba a völgybe még a nap is csak delelőre pillantott be; világi emberszem soha; csak a kolostorlakóknak volt oda kilátásuk.

Odafenn a kolostorban konyha sem volt. Meleg étellel itt nem éltek. Az esztendő háromszázhatvanöt napja közül kétszázharminckettő volt a böjti nap, s aközül nyolc olyan, amikor még vizet sem volt szabad lenyelni. Volt válogatás is a böjtökben, a tojásnak, a vajnak, az olajnak és a vízben főtt zöldségnek a napja; a halevő nap már az enyhébb böjtök közé tartozott, a húsevésre felszabadított napok száma azonban még a fogadalmak és gyászesetek által is meg lett rövidítve.

Hanem ez csak a fogadást tett apácákra nézve volt rendszabály, s a fogadást csak a negyven éven túl volt szabad letenni. Nem kötelezte ez a szigorú életmód a fiatal növendékeket és magát a fejedelemasszonyt. Lubomira még nem volt több huszonnégy évesnél. A raguzai érsek rendeletéből lett ideküldve e kolostor felügyeletére már tizennyolc éves korában.

Valódi Minerva-arc volt, egész hozzáillő termettel, csak a lovassisak a fején, a pikkelypáncél a keblén, a Medúza-fej a pajzsán hiányzott neki hozzá, hogy Pallas élő szobra legyen. Az a hideg láng a szemében, ami Arachnét pókká változtatta. A puszta ránézéssel uralkodott az alattvalóin. Áhítatossága példát adott valamennyinek.

Reggel hét órakor hangzott naponkint az első harangszó az ájtatosságra, amire az apácák celláikból összegyülekeztek a templomba. Lubomira mindig legelső volt az oltár előtt. Azután következett a véghetetlen zsolozsmaéneklés, imádkozás, térden járás a szentek koporsói körül, amiben a fiatal leánykáknak is mind részt kellett venni. Ez így tartott a déli harangszóig. Akkor következett az ebéd. Az étterembe egyenesen a templomból mentek le egy csigalépcsőn, az éppen ott volt a templom alatt. Elébb a fiatal leánykák ebédeltek meg, a drága csemeték, akiket a szülőik menyegzővárásig küldtek ide, azoknak nem kellett elnyomorítani a testüket. Az apácák hordták nekik körül az ételt. Ami azoktól megmaradt, abból nekik még ízlelniök sem volt szabad, azt kiadták a tó mellett ácsorgó zarándokoknak. Ők maguk hozzáültek a maguk sovány böjti ételeikhez. De azalatt is egyre folyt az imádkozás. Se száraz hal, se retek, se olajos hal nem kerülhetett elő, hogy az asztaláldás meg ne előzte volna, s az étkezés alatt egy testvér felolvasást tartott a szentek életéből. Ami azután még ezektől is megmaradt, tányérhulladék, kenyérhéj, ízék, morzsa, mócsing, az össze lett seperve, s azt leadták még egy emelettel alább: a „vezeklőknek”.

A templom a kupolája ablakaiból kapta a világosságot, az alatta levő refectórium a keletnek fekvő mély gömbölyű ablakokból, amiből sokat elvettek a boltozatot tartó tömör oszlopok, amiket az étkezésnél négy-négy testvér szokott körülülni, a harmadik (lefelé számított) emeletbe már csak egy szűk folyosó csúcsos résein át szivárgott a derű; ez már magába a sziklába volt vágva. Itt voltak azok a szűk cellák, amikbe azokat az apácákat zárták el, akik valami vétket követtek el.

De micsoda vétket?

De meddig kellett nekik ott maradni?

Volt olyan közöttük, aki már hat év óta ki nem jött egy olyán szűk odúból; nem tudta már, mikor van tél, mikor nyár. A szikla egyformán hideg.

A többiek úgy hítták, hogy „Soror Kozima”.

A fiatal lánykák csak suttogva emlegették egymás között. A felügyelőnőik azt mondták nekik, hogy Soror Kozima az ördögtől van megszállva.

Annyit emlegetik azt az ördögöt, hogy az ember utoljára kíváncsivá lesz rá, hogy vajon milyen lehet ő.

A Branta-völgyi kolostor falai ugyan tele vannak festve az alakjával, ahogy a keleti egyház templomai szoktak lenni. Hanem a különböző formáiból az tűnik ki, hogy még a pokolban is változandó a divat. A két századdal elébb festett képeken, amik a folyosókat, a tornácokat, a kapuíveket ékesítik, nagyon ocsmány alakja látszik az ördögnek, fekete, szőrös, szarvas, bivalylábú szörnyeteg, hosszú, kilógó veres nyelvvel, aki vasvillára szúrva viszi a bűnösöket a pokol tüzére. Ez a neme a festészetnek akkor keletkezett, mikor az ikonomachia megszűnte után, a Kopronimos Konstantin által levakart templomfalakra ismét elkezdtek az elpusztított remek egyházi képek helyére újakat festeni. A művészek után a mázolók.

Később aztán az Illyricumban is újból lábra kapott olasz ízlés becsületesebb kinézésű ördögöket honosított meg az ájtatosságnak szentelt falakon; de még azok is magukon hordták pokolbeli ismertető jeleiket, a gonosz kifejezésű ábrázatot, a hegyes Mefisztó-szakállal, a denevérszárnyat, a sántító lólábat, s rendszerint ellentétbe hozatván égi ellenfeleikkel, a lángpallosú arkangyalokkal, rögtön elárulták, hogy minő elveket képviselnek.

Hanem hogy az ördög a maga valódi alakjában bemutattassék, ez az érdem az új apáca-fejedelemnőt illeti meg. Ő volt az, aki az apácákkal, kik minden művészetben jártasok voltak, az ördögöt nyalka deli ifjú legény képében festette le a zárda falára, aki nem tüzes vasvillával, hanem drága ékszerekkel csábítja az ártatlan szüzeket magához, gitározik és virginál; térdepel és esküszik; paradicsomot épít és rózsákon jár, hanem aztán ha egyszer megkaphatta a kezedet, szegény ártatlan szűz, ha átölelhetett, akkor egyszerre elveti az álarcát, a szarvai előtörnek, a szája tűzlángot okád, s áldozata előtt lólábával berúgja a pokol ajtaját. – Ilyen az ördög! – Ellenben ott van másfelől a mentőangyal, tisztes, meglett korú férfiú képében. Szép szürke üstökkel, tekintélyes kecskeszakállal; bársony talár a vállán, nyusztprémmel, tollas barét a fején, akár egy raguzai szenátor. Másformának nem is lehet képzelni a védangyalt emberi alakban.

Nem jár az mezítláb, mert annak szép spanyol maroken saruja van. Ez megszabadítja a pokol torkából a kétségbeesett áldozatot az ördög keze közül, s aztán bevezeti kézen fogva az igazi paradicsomba.

IV. Soror Kozima és Soror Kekharizméne

Az a tetszetős alakban megjelenő ördög, ha egyszer bevette magát a női szívbe, nehezen bírható a megszökésre.

Vannak szelídebb és erősebb módszerek őkelmének a kiűzésére. Ha szentképek, zsolozsmák, áhítatos beszédek, imádkozások, böjt, vezeklés, önkorbácsolás, hangyákkal telerakott alsó öltönyök, rémek megjelenése, titokteljes hangok – nem segítenek: ott van végső gyógyintézetnek a katakomba.

Mélyen a kolostor fundamentuma alatt, a sziklába vágva vonul el a sziklafolyosó tört szegletben; a szegletnél át van törve a sziklafal ölnyi vastagságban, s e nyíláson át jön be friss levegő és valami világosság.

Egy sziklaér csordogál végig a folyosó csatornájában, ez tartja tisztán a cellákat.

A folyosó a cseppkőbarlangok természetével bír, a kolostor előtti tó vize szüntelen szivárog át a mészkövön, s kisebb-nagyobb stalaktit csapokat képez a cellák előtt. Az ablakkal éppen átellenben levő üreg vasrácsa már csaknem be van nőve alul-felül a lassan növekedő mészsípoktól.

Ebben az üregben lakik már hat év óta Soror Kozima.

A mellette levő cellában Soror Kekharizméne van bezárva, még ez is kap egy kis rézsút világot a sziklaablakból, a többi cellák már a sötétségben vesznek el.

Kozima és Kekharizméne!

Talán nem is ez volt a nevük, mikor még az Isten szép napvilága sütötte arcaikat?

Hiszen Kekharizméne szép név (azért, hogy olyan különösen hangzik), azt jelenti a legklasszikusabb nyelven, hogy „kedves”. Talán „Milenká”-nak hítták még nemrég, mikor lantpengés mellett invocálták a nevét. Ez utóbbi vezeklő még csak a jelen tavasz óta lakik itt e cellában.

Mind a ketten nagyon veszedelmesen vannak megszállva az ördögtől.

Kekharizméne nem tudja elfelejteni azt a napot, amelyen a deli termetű ördög, menyasszony útjában, elragadta őt, kísérőit szétverve, pedig a neki szánt vőlegény száz tulkot vágatott már a lakodalomra, s ez a vőlegény egy fejedelem volt; igaz, hogy vén, de hatalmas úr, az elrabló ördög pedig csak egy raguzai kereskedő fia, aki csak verseket tud dalolni; de milyen verseket, amik a csókok tudományát tanítják; de hogyan tanítják! Egyetlenegy tündérvilágú nap, melynek a csillagai még fényesebbek voltak, mint a napja, volt az egész életük; de ez az élet fölért az egész mennyországgal. Akkor vége szakadt. Az ég bosszúja utolérte őket. A szép arát idehozták e zárdába, a szeretőt elvitték, ki tudja hová? És azt a napot nem tudja Milenka elfelejteni soha.

Pedig már nincs is Milenka a világon. Az elmúlt. Ez itt Kekharizméne.

Még a menyasszonyi öltönye van rajta; mert az apácakantust nem akarta vele felcserélni, elejétől fogva konokul megtagadta az engedelmességet; még nem lepte be a penész a szép kihímzett sarukat; még a nyirok nem vette ki a színét a kantus selyembársonyának; még a hideg pincelég nem hervasztotta el orcáin a rózsákat; a könnyhullatások nem homályosítták el szemei tüzét. Olyan most is, mint azok a vila eszmények ott a dalmata hegyek között, akiknek az arcuk szív alakú, hegyes álluk, kis gödröcskével; finom ajkaik, nagy lánggyújtogató szemeik, hosszú, sötétségkergető szempillákkal, keskeny, egyenes szemöldökük hozzá, s átkozott piciny rózsaszínű fülecskéik; egész termetük csupa ideg, tetőtül talpig báj.

Ilyen még most a Tvartimir knéznek a leánya.

Még most igen csendesen viseli magát. Szelíd, alázatos; nem kell megláncolni. Ha jön a gyóntató, felel szépen a kérdéseire. Ha meglátogatja a fejedelemasszony, kinyújtja eléje a kezét, hogy megfoghassa az övét, és megcsókolhassa azt. – És aztán elmondja neki, hogy mit álmodott. Azok az álmok mind az ördög káprázatai. De mikor olyan édesek mégis!

Soror Kekharizménét szándékoson helyezték el Soror Kozima közvetlen közelébe. Ez az első foka a gyógykezelésnek. Lássa a rossz szellemtől megszállott, mi lesz őbelőle is idő jártával, ha szívéből azt az édes démont nem hagyja száműzni. Soror Kozima rettenetes alak. A termete is oly szakatlanul magas, hogy nem állhat fel egyenesen az alacsony üregben; kénytelen térdepelni. Hat év óta, hogy a föld alatti odúba be van zárva, az öltöny lemállott testéről: csak az aranyhímzet tartja még a rongyokat össze rajta. Csak az aranyhímzet mutatja, hogy azok valaha fejedelmi öltözet voltak. A testének nagy részén ezek sem takarják, vállai, karjai, háta, lábszárai meztelenek, s ahol a hosszan leomló veres haj nem borul rájuk, mutogatják az ütések foltjait, a karcolásokat, amik bőrét eléktelenítik. De azt az alakot a hat éves böjt és kínzás sem bírta megtörni; mikor egy meztelen karját kinyújtja a rács vasrudai között, csak úgy dagadnak rajta az inak és izmok; ha bőrének fehérsége nem vallana rá, azt kellene hinni, hogy az egy férfi karja. A széttárt tenyere pedig egy óriási keselyűnek a karma. Néha odafekteti az arcát egy olyan négy rozsdás vasrúd által képezett rámába. Ami szörnyarcot a mesék emlegetnek: Medúza, endori boszorkány, vasorrú bába, mind tűrhető pofa hozzá képest. Kétféle indulat torzítja el minden vonását: az emberi düh és az állati szenvedély.

Mikor valaki belép a katakombába, akkor előrohan. Orcáit oroszlán-ráncokba vicsorítja az őrjöngő harag vonaglása, szemöldökei piócákká csavarulnak, zöld szemei karikára nyílva ragyognak beesett üregeikben; összecsattogó fogai közül tajtékot köpköd a gyóntató felé.

Ha pedig egy apáca jön felé, aki ételt hoz a számára, akkor az a rémtekintet még borzasztóbbá alakul át, akkor a szemérmetlenség vigyori torzulását veszi fel; egy fintorkép az állati vágy kifejezésével, az égi szerelem bestiális lealjasodásában; akkor kacag, röhög, viháncol; rákezd dalokat énekelni, amik a legszemérmetlenebb bujaságot magasztalják, s tapsol hozzá a két kezével, táncol mellé a két lábával, hogy csak úgy csörög belé a lánc; míg önkívületében hozzáüti egyszer a fejét az alacsony sziklapadmalyhoz, s akkor aztán elszédülten esik le – a rohadt szalmára, amit minden évben egyszer kikaparnak alóla, mint a tigrisek alomízékét az állatketrecben.

Csupán egy emberi lénynek van rá bűverős hatása: Mater Lubomirának. Ha őt látja közeledni, a hang elhal az ajkain, térdre ereszkedik, összezsugorodik, meztelen tagjait hajával igyekszik tíl-túl takargatni. A fejedelemasszony bátran odamegy a rácsához, nem fél, hogy megragadja és összetépi; szól hozzá majd csendesen, engesztelőleg, majd keményen, parancsolólag. Ennek szót fogad. Nyöszörög, reszket, szűköl, mint az eb. S ha ilyenkor az arcát felemeli a két összefont karja közül, az az iszonytató kifejezés eltűnni látszik arról; lesz belőle – nem fenevad, hanem asszony.

Lubomira, miután Soror Kozimához beszélt, tovább megy, s Soror Kekharizméne cellájának rácsozatára teszi a kezét, szelíden súgva: „Pax tecum, Kyrie eleison”.

Soror Kekharizméne odajő a rácshoz, s letérdepelve, megcsókolja a fejedelemnő palástjának szegélyét.

Disputa

Kritikus. Mielőtt megtudnók, hogy mit beszéltek egymással Mater Lubomira és Soror Kekharizméne, legyen szabad egy szerény észrevétellel félbeszakítanom az előadást. – No ugyan bolondul rendezték el azok a jámbor apácák azt az ördögűzési metódust; ha egy fiatal, lehetőleg ártatlan, még megmenthető testvért oda helyeztek el a bőszült satyriázistól őrjöngő maenade szomszédságába; aki azután a maga szemérmetlen, erotikus dalaival tökéletesen megmérgezhette a szomszédjai kedélyét.

Szerző. Nem tehette. Kozima a waráng nyelvet beszélte, s azt se Kekharizméne, se más apácák nem értették.

Kritikus. Waráng nyelvet! Szent Bábeltorony! El ne dűlj alattunk! Hisz ez a waraeger nép nyelve. Hát hogy kerülnek a waraegerek a dalmata hegyek közé? Ezek a félelmes harcosok, akik rémei voltak három világrésznek!

Szerző. Igen egyszerűen. A bizánci császárok mint segélyhadakat fogadták fel ez óriások fajából származó népet, s elpuhult nemzetüket ezeknek az edzett testével védelmezték; mikor aztán a hosszú harc alatt, melyben egész népek enyésztek el, a warángok népe is úgy megfogyott, hogy csak egy kis törzset képezett már, ami már nem volt elég a nagy birodalom határait megvédeni, de nagyon sok a féktelenségeivel magát Bizáncot felforgatni, akkor a Komnénok ide telepítették az illír hegyek közé a waráng nép szakadékát; a mi történetünk idejében ott foglalt tért a dalmaták és bosnyákok területei között. Derék, becsületes nép volt, aki a szomszédjaitól nem rabolt.

Kritikus. Nem rabolt? Hát mit csinált?

Szerző. Mindig hajón ült; a tengeren járt, s a távol tartományokban rabolt. A tengeren félelme volt Velencének, Génuának, éppen úgy, mint Tripolisznak; ellenben otthon a szárazföldön igen csendesen viselte magát, elismerte a Kulint, a bosnyák krált fennurának, s midőn az kiadta a parancsolatot, hogy a warángoknak el kell hagyniok az eddig követett pogány vallást, s fel kell venniök a keresztséget, a fejedelme példájára megkeresztelkedett az egész waráng nemzet, s elfogadta a nagy Onufrioszt pátriárkájának. Ez üdvös áttérésnek azonban valami kellemetlen következése lett. Az örök harcban és tengerviharban élő waráng nép között nagyon félrement a férfi és a nőnem közötti számarány. Minden waráng hősre jutott két waráng hősnő. Ezt ők, mint adott helyzetet, kénytelenek voltak elfogadni. Bölcs törvényhozóik ugyan ezen deficiten az államháztartásban azzal az elmés intézkedéssel igyekeztek segíteni, mely szerint meg volt engedve a waráng apáknak, hogy ha valamelyiknek több leánya születik, mint fia, a fölösleget kivihesse az erdőbe, s ott rábízhassa a vadállatok gondjaira, (Kritikus: „Íme a lelencház eszméje megvalósulva!”) Azonban a keresztyénség alapelvei éppen úgy nem engedvén meg a többnejűséget, mint a gyermek-kitevést: így állt elő az a kényszerűség, hogy minden waráng férj elbocsássa a két felesége közül az egyiket. Hogy a nép bevegye az újítást, maga a waráng fejedelem ment jó példával előre, s a két felesége közül éppen a fiatalabbat, Bravallát, eltávolítá magától. Azért a fiatalabbat, mert annak még gyermeke nem volt, a másiknak fiai voltak, annak otthon kellett maradni. S minthogy Bravalla szépszerével nem akart belenyugodni az elválásba, erővel kényszeríték rá, bedugva őt a három tüzes szentek zárdájába. Itt is azonban igen heves temperamentumot tanúsított, nem akart se énekelni, se imádkozni, csak a maga szerelmes dalait hangoztatta. Ha pedig azokhoz a képekhez vezették, amik oly élénken tüntetik fel az ördög és angyal közötti különbséget, mindig az ördögöt csókolta meg. Ezért lett azután a démontól megszállottak katakombájába bezárva, ahol őt Mater Lubomira mindennap meglátogató, azzal a kitartó nemes szándékkal, hogy a megszálló démont kiűzze belőle.

Kritikus. Mi módon? Ha szabad kérdeznem, ha Bravalla asszony nem értett más nyelven, mint warángul?

Szerző. Lubomira beszélt warángul.

Kritikus. S hogyan jutott ennek a nyelvnek az ismeretéhez? Őrá is leszálltak azok a kettős tüzes nyelvek, amelyek az első apostolokat minden nemzetek idiómáira megtanították? Vagy pedig már akkor a waráng nyelv be volt hozva a dalmáciai felsőbb leányiskolákba mint kötelezett tantárgy? Vagy csak úgy magánnyelvmesterek adtak belőle órákat, Ahn és Ollendorf nyomán, előkelő kisasszonyoknak? Megjegyzem, hogy a három expediens közül legjobban elhiszem a kettős tüzes nyelveket, minthogy a biblia mondja.

Szerző. Én pedig a legutolsót ajánlom az elfogadásra. – Igenis az egész világgal összeköttetésben álló Raguza városában fő gondot fordítottak mindenféle idegen nemzet nyelvének a megtanulására. A raguzai szláv nép a legszebben beszélte Cicero nyelvét, s tanácskozásaiban, kereskedelmében az olasz nyelvet használta. A sokféle nyelvismeret volt az egész világra kiterjedt befolyásának egyik titka. Minden nép számára akadt tolmács e hatalmas köztársaságban. Akkor lendült fel a nagy aszkétai áramlat, mely egyszerre meglepett ifjat és öreget; boldog családapák, szűzi hajadonok készültek ismeretlen utakra, pogány népeket megtéríteni. Ehhez nyelvismeret kellett. A warángok ott telepedtek le Raguza közelében, oda ékelve magukat a köztársaság és hatalmas ellenségei: a bosnya, chroboth: knézek, zsupánok tartományai közé. A tengeren csendes szövetségesek voltak: raguzai kereskedőhajó békén vitorlázott el gyorsevezős dereglyéik mellett. Ezt az ősvad népfajt, mely nem volt senkivel rokon, megnyerni érdekében volt Raguzának. Az, aki Lubomirát gyermekkora óta apácafejedelemasszonynak nevelte, megtanította őt a waráng nép nyelvére.

Kritikus. Hogyan? Könyvből? Voltak a warángoknak írásjegyeik?

Szerző. Voltak.

Kritikus. Csakhogy azokról az összes tudományos világ nem tud eddigelé semmit. Ismerünk glagolit betűket, ékírást, rúnákat, hieroglifokat, mexikói, örmény, tamul, bug, szanszkrit, szerecsen, tübeti, mongol, óassír, pehlvi, etruszk, kopt stb. stb. alfabetet, de waráng betűknek még nyoma sem maradt sehol a világon.

Szerző. Dehogynem maradt. Ott láthatók a warángok hajdani dalmáciai lakhelyén waráng betűk, még pedig bronzból kiverve. Ott látta azokat Sir Gardner Wilkinson, angol utazó Opus várában: a pópánál.

Kritikus. Opus várában? Ahová csak gyalog lehet felmászni, akinek jó lába van; az út egyik oldalán a csernagorcok lövöldöznek az utazóra, a másik oldalán az albánok. Köszönöm! Inkább elhiszem, hogy ott vannak a waráng betűk bronzból kiverve, mint hogy a bőrömet oda vigyem. – Csak tessék folytatni egész vakmerően. Lássuk a warángokat!

Egy puszta kőpad, szalmával beterítve, volt a hely, mely nappal ülőkéül, éjjel nyoszolyául szolgált Tvartimir leányának, a szép Milenkának.

A sötét cellába a mély sziklaablakból már csak tört világ jutott, az is csak a rács elejére, a háttérbe már nem vetődött égi világ. Ámde a föld alatti országnak is vannak fényt adó teremtései (ugyan kinek a számára?). A szögletben világít egy csoportosan növő gombafaj, a falakon mászkál a skolopendrum, a százlábú, s a padlaton fetreng a kígyós vízi csillag, mely olyan, mintha öt kígyófark volna összenőve. Ezeket mind világító erővel ruházta fel a természet, s a fényből nem felejtette el a tüzet sem; a gomba úgy éget, ha hozzányúlnak, mint a pokolkő; a százlábú marása fájó hólyagot húz, s a kígyós csillag érintése olyan viszketeg, mint a döbröc. A patkányok ott kergetőznek az ülő alak lábai körül; némelyik felfut az ölébe, s megnyalja az ujjai hegyét.

Ő pedig szemébe mosolyog látogatójának, amint az a hosszú nyelű mécstartóját leteszi a vasrács elé, hogy az arcába lásson. Egészen gyermek még a kis mátka. Olyan szeretetre méltó az ostobaságában.

Mert két tökéletes alkotása van a természetnek. Az egyik a kismacska, mikor még nem tud egeret fogni; a másik a fiatal leány, mikor még nem tudja, hogy mit beszél.

Az üdvözlés után így szól hozzá a fejedelemasszony:

– Még mindig vannak álmaid?

– Azokban élek.

– Kínzanak? Csábítanak?

– Gyönyörködtetnek. Boldogítanak.

– Nem hallod a szomszédod üvöltéséből, hová vezetnek e gonosz álmok?

– Lakótársam szavait nem értem; de a hangja úgy jár rajtam keresztül, mint a tűz. Úgy szeretném, ha én is tudnék úgy kiáltani, miként ő! Az neki bizonyosan nagy könnyebbülést szerez.

– Hát mikor körülfog a nagy föld alatti csendesség; ez a holt siket némasága a kősziklának; nem rettegsz-e itt?

– Óh én a csendességben százféle hangokat hallok. Hárfa peng, pacsirta fütyörész, a fülemüle húz a bokorban; a vadgalambok turbékolnak a csalitban, a leánykák dalolnak a kút mellett, a pásztor tilinkója andalog; és valamennyi fölött a kedvesem suttogása édelg: Milenkám, szeretlek. Nem hallok egyebet.

– Bűnös teremtés!

– Miért vagyok bűnös? Sohasem vétettem senkinek. Elloptam a számtól a falatot, hogy az éhező madarakat jól tartsam vele, mikor télen nincs nekik mit enni. A vízbe esett méhet kiszabadítottam, megcsípett; nem öltem meg; el hagytam repülni; egy póknak a hálóját el nem téptem; ha utamba akadt, kikerültem; hát mi bűnöm van nekem?

– A tiltott szerelem.

– Ki tiltja azt?

– Az isteni és az emberi törvények.

– Istennel nem beszéltem soha. Azt mondják, hogy ő igen jó. Ha ő maga jó, akkor másnak nem tilthatja el azt, ami jó. A szerelemnél pedig nincs semmi jobb.

– Van. Az az üdv.

– Hát ha az üdv örökkön-örökké tart, és még az örökkévalóságon túl száz ifjúkorig egyhuzamban, akkor sem cserélném el érte azt az egy napot, amit nem töltött be más, mint a szerelem.

– De erre a fényes napra a kárhozat éjszakája következik.

– Hagyján! Oda is elviszem magammal a szerelmemet, s ott is idvezült leszek.

– Ez az ördög káprázata.

– Nem láttam soha ördögöt.

– Az volt, aki elcsábított.

– Óh, ha látnád őt egyszer, nem mondanád azt! Óh, ha egyszer hallanád őt hozzád beszélni, akármi tárgyról; egy falevélről, egy futó felhőről az égen, azt mondanád, így csak az angyalok beszélnek; hát még ha szerelme szavát hallanád, azt mondanád, hogy ez a mennyország.

– Mosolygó arca álarc, hízelgő szava hazugság.

– Akkor a vőlegényem, akihez erővel kényszerítettek, bizonyára maga az angyal, mert annak az álarca csúf, vén, utálatos. A szavai igazak, de mocskosak. Nem kell nekem az ilyen angyal.

– De atyád akarata az. Tudod a tízparancsolatot? Szereted az atyádat?

– Azt nem tudom. Hanem félek tőle, azt bizonyosan tudom. Valahányszor megharagítják, ő megveri az anyámat, s az anyám megint megver engem. A tízparancsolatot tudom. Az Isten törvénye. Egy helyen azt parancsolja: „tiszteld az apádat”, a másik helyen: „ne ölj”, a harmadik helyen: „ne lopj”. És én egyébről sem hallom, mikor az apám és a vőlegényem együtt van, a kettőt dicsekedni, mint hogy hány embert öltek meg, mekkora zsákmányt ejtettek: a várunk falai tele vannak levágott koponyákkal, a termeink virágos szőnyegekkel, amiket nem mi szőttünk. Hát ha három parancsolat közül ők nem tartanak meg kettőt, hogy tartsam én meg a harmadikat!

– Te vakmerő! – kiálta fel Mater Lubomira. – Minő esztelen szavakat ejtettél ki? Téged nem egy démon szállt meg, hanem három. A neveik Asmódi, Beliál és Beherik. A bujaság, a kevélység és a makacsság rossz szellemei. Ne feledd, hogy nekünk vannak eszközeink azokat kiűzni a megszállottakból.

– Megcsókolom sújtoló kezedet, fejedelemasszony. Te vagy az erő, én a gyengeség. De én nem félek sem a földön, sem a föld alatt levőktől annyira, mint félek a megvásárló vőlegényem nászfátyolától, s nem szeretek sem a földön, sem az égben semmit annyira, mint az én szerelmesemnek az egy hajaszálát, amit a ruhámba elvarrva viselek.

Míg az ostoba kisleány megdicsőült arccal ilyeneket mondott, egy skolopendrum odamászott a szép fehér vállára. Mater Lubomira undorodva ütötte le a kezével a cudar férget onnan.

– Nem érezted a százlábú marását a válladon?

– Nem! Én csak a kedvesem csókját éreztem rajta.

A patkányok ott szaladgáltak vakmerően a lábaik alatt. Nagy volt a dobzódásuk a szövétnekről lecsepegő faggyú osztalékán, egy-egy fel is akart mászni a rúdjára, s cincogott, ha lepottyant.

– Undok férgek! – szólt Mater Lubomira borzadozva. – És te inkább választod a patkányok társaságát, mint hogy bűnödet megbánd, vezeklést tarts, s atyádnak és Istennek engedelmeskedjél.

Az ostoba kisleány nevetésre indult gödrös orcácskáival.

– Hisz ezek nem bántanak engem. Ezek az én izenethordóim. Tőlük küldök fel a felső világba köszöntést én a kedvesemnek, s ők hoznak majd választ vissza, hogyha rátalálnak.

– Bárgyú lélek! Hogy vihetné fel a felvilágba a te izenetedet egy ilyen állatocska?

– Hát ez az én hitem. Ha mások hihetik azt, hogy egy festett kép, akinek nincs füle a hallásra, lába a járásra, mégis felviheti az ő izenetüket egész az égbe, miért ne hihetném én ezt?

– Te Manichaea! Még a negyedik démon is megszállt: Azáziel; a káromlás ördöge! A kiűzés ideje eljött. Holnap megkapod a korbácsot.

– Ahány ütés fogja érni a testemet, annyiszor fogom mondani: szeretlek, szeretlek, szeretlek.

– Hát az első korbácsütést kapd mindjárt éntőlem. Tudd meg, hogy akit oly őrjöngve szeretsz, akiért így szenvedsz, akiért megbántod az Istent, meggyalázod az apát, Boboli János, tolvaj nevén