ABLONCZY BALÁZS

SZÁZ ÉV MÚLVA LEJÁR?

© Ablonczy Balázs, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Borítóterv: Hegyi Péter

Borítófotó: Sidló Ferenc szobrász műtermében, a később a Szabadság téren elhelyezett Nyugat szobra mellett, FSZEK Budapest Gyűjtemény

A szerző portréját Asztalos Gábor készítette.

A térképeket Sebők László készítette.

Felelős szerkesztő: Fejér Tamara

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-711-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Újra úton

Vakolók

A rue Cadet jelentkezik

Ügyvéd úr megírja

Amerika, London, Párizs

„Szabadkőművesek vagyunk és nemzeti alapon állunk”

Kisvárosok keletén*

Mindent a Bánságért

A tábornagy hazaindul – Meg tudta volna védeni Mackensen tábornagy Erdélyt?

A hűtlenség évada

Összefogni bárkivel

Könyörtelen utókor

Város az Ipolyon

Rúzs és bocskor

„Önök most megásták Magyarország sírját…”

A kitalált költőnő

Egy vágánnyal kevesebb

A talpraesett bíró, a fülészprofesszor és a hallgatag japán

Száz év után lejár?

Hozzávalók

A fényképek forrásai

Jegyzetek

Újra úton

„Azt hallottad már…?” – az elmúlt tizenkét évben számtalanszor szembesültem ezzel a kérdéssel, amikor a Trianon-legendákról beszéltem kisebb vagy nagyobb társaságban. És jöttek a történetek Hruscsovról és Kárpátaljáról, a konyhán keresztül meghúzott határvonalakról és egyebekről. A 2010-ben megjelent Trianon-legendák című könyvem láthatóan sok mindenkit megérintett, közös képviselőtől az egyetemi oktatóig. Egészen a közelmúltig azt gondoltam, hogy nem fogok többet írni legendákról, arról – ahogy egyik zsémbes recenzensem megjegyezte – „ami nem volt”, mert nincs értelme. Volt viszont egy csomó minden más, ami jobban érdekelt.

Az adatok és a kérdések azonban észrevétlenül gyűltek, és néhány hónapja azon kaptam magam, hogy találataimat, témáimat elkezdtem fájlokba rendezgetni, némelyiket blogbejegyzésként ki is próbáltam már nagyobb közönség előtt. Kutatási hipotéziseket állítottam fel, levéltárakat néztem ki magamnak és levelezni kezdtem. Aztán nekiindultam: Balassagyarmatra, Salgótarjánba, a Bécsi kapu térre, Párizsba. („Ön testvér?” – szegezte nekem a párizsi kutatás utolsó napján a Grand Orient kedves levéltárosnője. „Nem vagyok az. Ez baj?” – válaszoltam kicsit idegesen, mert rosszat sejtettem. „Dehogyis, csak akkor másik kutatókönyvbe kellett volna beírnia magát.”) Ennek a jövés-menésnek lett az eredménye ez a könyv. Hitem szerint összeszedettebb, és a problémákra jobban koncentrál, mint az előző.

Sok-sok mindenről írhattam volna még – és ezt nem fenyegetésképp mondom. A nyugat-magyarországi felkelés mítoszai önmagukban megérnének egy könyvet: Prónay Pál szerepével, a Lajtabánság kikiáltásának körülményeivel (ami akkor már kifejezetten Budapest szándékai és a terület részleges megtartása ellen hatott), vagy a Rongyos Gárda elnevezéssel együtt (ez utólagos elnevezés, a korszakban senki nem hívta így a felkelőket. A kormányzatban „szabadcsapatokról” meg „bandaharcokról” beszéltek. Komáromi János író elbeszélés-gyűjteménye emelte be a fogalmat a közbeszédbe). És nyilván sorolni lehetne még a kimaradt témákat Bandholtz tábornok lovaglóostorától és a trianoni döntés elképzelhetőnek vélt korrekciós lehetőségéig, amely a rendszerváltás után teljesülhetett volna. Ezekre talán majd újabb tizenkét év múlva keríthetünk sort. Nagyon fontosnak tartom ugyanakkor, hogy a történetek, amelyekről ebben a könyvben szó esik, elmondhatók, megbeszélhetők legyenek, majd ki-ki megforgassa elméjében mindazt, amit velük kapcsolatban hisz vagy hinni szeretne, és eldönthesse magában, hogy az a hit továbbra is érdemes-e a bizalmára vagy sem.

Persze nem csak ez a népművelői hevület ihletett a folytatásra. Idejétmúltnak és archaizálónak tűnhet, de mégis: az önismeret eltagadhatatlan és szükséges eleme egy nemzet identitásának. Látni magunkat, helyünket és történelmünket a világban, hogy mennyit érünk, kiben hiszünk és mitől megyünk előrébb, feljebb, arrébb. Itt nem szégyellnék olyan alkotókra sem hivatkozni, mint a mostanság keveset emlegetett Németh László, aki így írt a nemzeti önismeretre különös hangsúlyt fektető Kemény Zsigmondról: „S ahogy ő maga egy darab eszmélkedő, a világban eligazodni próbáló múlt, úgy látta lábrakelt históriának mindazt, amivel mint ember és magyar érintkezésbe jutott. Innen a merőben új szín, mellyel ő a magyarság erőforrásairól, hibáiról és európai beilleszkedéseiről szólani tudott”.[1] Természetesen anélkül, hogy némethi-keményi alapállást vennék fel, ez a „lábrakelt história” érdekelt, hogyan változik meg egy történeti esemény percepciója, hogyan épül be a világról alkotott képbe, és hogyan hat napjainkban, kik használják, és mire. Az önismeret persze feltételezi azt, hogy valahol létezik „helyes” önkép és olyan „jó” tudatállapot, amely felé törekedni kellene, és amelyről majd kordnadrágos értelmiségiek mondják meg, hogy odaértünk-e már. Ez nyilván tévút. Én csak fontosnak tartom elmondani, hogy egyes események meg sem történtek, vagy nem úgy és nem azért történtek, ahogy mesélik őket – persze vannak olyanok is, amelyek viszont tényleg megtörténtek: a román katonatisztek tényleg festették magukat. (Kérdés, hogy következik-e ebből bármi?)

Ha pedig az önismeret és a „lábrakelt história” fontos, és az előbbiből következik az „európai illeszkedés” is, akkor mégiscsak neki kell rugaszkodni annak, hogy korrigáljunk bizonyos hibás állításokat. És ki más tudná ezt megtenni, mint egy történész?

***

Aránytalanul sok embertől kértem segítséget a munkám terjedelméhez képest. Itt-ott a lábjegyzetekben is igyekeztem megköszönni nekik, de egyáltalán nem baj, ha többször is előfordul a nevük.

Köszönöm tehát Galcsik Zsolt és Kovács Krisztián levéltárosok fogadókészségét és tanácsait (MNL Nógrád Megyei Levéltára), Vári Lászlónak a szabadkőművességgel kapcsolatos javaslatait és kéziratának megküldését, Sonnevend Pálnak (ELTE ÁJK) a vele folytatott beszélgetést a nemzetközi jog kalandos világáról, Tyekvicska Árpádnak és dr. Tóth Norbertnek (NKE) tanácsait és kézirataik megosztását, Adamecz Szilviának (BTK TTI) a szüntelen könyvkölcsönzések tolerálását és menedzselését. Lilla Vautel és Estelle Prouhet (Archives du Grand Orient de France) szakszerűen és kedvesen orientálták kutatásaimat Párizsban. Köszönöm Zahorán Csaba kollégámnak az adatokat és a nagyvonalúságát, hogy hozzájárult közös tanulmányunk felhasználásához. Hálás vagyok Péterffy-Cserháti Katalinnak és Péterffy Gergelynek vasúttörténeti tanácsaikért és kézirataik átengedéséért. Romsics Gergely, Révész Tamás kollégáimnak az információkat és a tippeket, Zeidler Miklósnak – ahogy általában is – grand seigneur-i hozzáállását köszönöm.

Kutatásaim egy jó részét a Lendület-Trianon 100 Kutatócsoport támogatta.

A Jaffa Kiadó munkatársai és a családom pedig a szokásos rugalmassággal viselték szeszélyeimet. Nekik is hálás vagyok, és bocs.

Budapest, 2022 húsvét

Vakolók

Trianon és a szabadkőművesek

A szabadkőművesség szerepével kapcsolatos közéleti gyanakvás egyidős a felvilágosodással, ahogy például a római katolikus egyház egyes intézményeivel, így a jezsuita renddel kapcsolatos is. Magyarországon az egyházpolitikai törvények (1894–1895) és a Katholikus Néppárt létrejötte után kapott erőre az intenzív szabadkőműves-ellenesség.

A dualizmus időszakában működő összesen 13 ezer magyar szabadkőműves (egyszerre sosem voltak 7500-nál többen[1]) jelentős intellektuális erőt képviselt és létszámra sem voltak kevesen. A szabadkőműves mozgalom egyik hazájának számító, akkor 40 milliós Franciaországban 30-32 ezer szabadkőművest számláltak.[2] A szabadkőművesség a polgári társadalom jellegzetes önszerveződési formája, amelynek szellemi gyökerei a liberalizmusra, a felvilágosodásra és a haladáselvű gondolkodásra nyúltak vissza, és jelszavai kiválóan összecsengtek a magyar politikai elit liberális nacionalizmusával és a századközepi forradalmi hullámok romantikus univerzalizmusával a 19. század egy jelentős részében. Nem véletlen, hogy a negyvennyolcas emigráció jelentős alakjai páholytagok lettek, élükön Kossuth Lajossal, aki amerikai útján lépett be a testvérek közé.

Bár katolikus egyházi írók a 18. század közepétől élesen bírálták a szabadkőműves mozgalmat, a liberalizmus 19. század második felében meginduló hanyatlása hozta magával a szabadkőművesség mind erősebb kritikáját is, pedig ahogy Joachim Berger, a szabadkőműves internacionalizmus egyik vezető kutatója megállapította: „nacionalizmus és internacionalizmus nemcsak, hogy összeegyeztethetők, hanem az utóbbi az előbbire épül”.[3] A világháború erősen próbára tette a nemzetek feletti szolidaritás eszméjét, nemcsak a szabadkőműveseknél, hanem a szociáldemokratáknál vagy a római katolikusoknál is. A háború vége után pedig – főleg a vesztes országokban, de nem csak azokban – újult erővel támadt fel a szabadkőművesség éles kritikája.[4] Magyarországon a liberalizmus kritikája egyúttal a trianoni békeszerződését is jelentette, és gyakran egybeesett a korszak antiszemitizmusával is. Amikor azonban Trianon és a szabadkőművesség viszonyrendszeréről beszélünk, legalább három különböző téma csúszik egybe:

1. a nyugat-európai és tengerentúli szabadkőművesek szerepe az Osztrák-Magyar Monarchia felosztásában,

2. a magyar szabadkőművesség szerepe a háborúban és az összeomlásban, valamint

3. a szabadkőművesek működése az utódállamokban.

Az alábbiakban ezeket a kérdéseket fogom vizsgálni, részben a külföldi szakirodalom, részben olyan források segítségével, amelyeket még magyar kutató sohasem vizsgált. A Magyarországi Symbolikus Nagypáholy és a párizsi Grand Orient viszonyát részben a párizsi szervezet levéltári adatai segítségével kívánom bemutatni. A magyar szabadkőművesség háború alatti tevékenységét részben a budapesti nagypáholy Szövetségtanácsának (legfelső döntéshozó szervének), és a világháború lezárásán ügyködő Békebizottságának iratai alapján, illetve kiválasztottam csaknem egy tucatnyi olyan páholyt, amelyekről földrajzi elhelyezkedésük vagy korábbi kutatásaim révén sejtettem, hogy felbukkannak körükben a nemzetiségi kérdésre, Magyarország háború utáni sorsára reflektáló gondolatok. A román szabadkőművesség ténykedését a békekonferencia alatt pedig elsősorban feldolgozások segítségével igyekszem bemutatni.

A rue Cadet jelentkezik

A Magyarországi Symbolikus Nagypáholy és a párizsi Grand Orient közötti kapcsolatoknak a 19. századba nyúló történetük van, és ha megnézzük a Grand Orient ezzel kapcsolatos iratait, egészen sajátos viszonyokra derülhet fény. Az 1848-as magyar emigráció nagy alakjai a száműzetésben sokszor páholytagok lettek, így Pulszky Ferenc, Klapka György, Türr István és maga Kossuth Lajos is. Közülük azok, akik hazatértek a kiegyezés után, hozzáfogtak és ismét nekirugaszkodtak a páholyalapításoknak. Az ekkor létrejött János rendi nagypáholy és a skót rítusú Nagyoriens (szintén nagypáholy) 1886-ban egyesültek. A magyar szabadkőművesek már rögtön az újraalapítást követően felvették a kapcsolatot Párizzsal. A kapcsolat meglehetősen élénk volt, ha csak a párizsi Grand Orient irattárában fennmaradt dokumentációt tekintjük: terjedelemre sokkal több, mint a román vagy a szerb szabadkőművességgel folytatott levelezés, nem is szólva az amúgy betiltott osztrák páholyokkal fenntartott kapcsolatokról. A párizsi Grand Orient így adakozott az 1873-as szegedi árvíz áldozatai számára, cserébe meghívták őket a különböző magyarországi páholyavatásokra. Sőt a világnézeti regiszterben is volt példa együttműködésre, amikor a például a budapesti Comenius-páholy a francia egyházpolitikai harcok nyomán Magyarországra menekült francia kongregációk elleni harchoz kért tippeket Párizstól.[5] (Franciaországban az állam és egyház 1905-ös szigorú elválasztása komoly belpolitikai feszültségeket, zavargásokat és tüntetéseket eredményezett: számos francia szerzetesrend ekkor elhagyta az országot.) Bizonyos értelemben Trianon problémakörét érinti az a francia nyelvű brosúra, amelyet Ivánka Imre, egykori negyvennyolcas honvédezredes, a magyar nagypáholy 1893 és 1896 közötti nagymestere küldött. A címében is elég beszédes mű (Les calomniateurs de la Hongrie/Magyarország rágalmazói) a Memorandum-per[6] kapcsán megélénkült magyar-román publicisztikai küzdelembe próbált beavatkozni, nyilvánvalóan a magyar oldalon, cáfolva a román Liga Culturală és mások állításait az erdélyi románság elnyomásáról. A brosúrát szemérmesen „egy magyar bizottság” szerzősége alatt adták ki, de forrásával kapcsolatban irányadó lehetett a tény, hogy a publikálók minden további kérdés ügyében Teleki László grófhoz irányították az olvasót. Utóbbi Teleki Sándornak, a „koltói vadgrófnak”, Petőfi barátjának fia és Kolozs vármegye főispánja volt, ekkoriban az Unió páholy titkára. Ivánka ezredes levelében némiképp korholólag írta Párizsba, hogy a francia páholyok az elmúlt évben több előadást hallhattak a „román kérdésről”, anélkül, hogy velük konzultáltak volna, ezért mellékel egy francia nyelvű brosúrát a témáról és kívánságra szívesen küld többet.[7] A párizsi Grand Orient választervezete szerint kissé fanyalogva, de a címzettek elfogadták az útmutatást a témában, ugyanakkor emlékeztették a magyar felet, hogy bár hiányosak az információik a témában, arra mégsem kényszeríthetik a körükbe tartozó páholyokat, hogy közvetlenül lépjenek érintkezésbe más országok szabadkőműves szervezeteivel.[8]

Egy átlagos bérház. A Grand Orient székhelye Párizsban, a rue Cadet-ban

Az erdélyi románok tematikája korábban is megjelent a párizsi Grand Orient és a vele kapcsolatban lévő magyar nagypáholy viszonyában: Budapest már 1889-ben élénken tiltakozott az ellen, hogy a kisszámú romániai páholy román eredetű és „gyanús moralitású” magyar és osztrák honosokat avasson be. [9] Az erdélyi románokkal és a Romániával való foglalkozás amúgy is végigkísérte a párizsi és a budapesti nagypáholy viszonyát. Az első világháború előtti évben a magyar nagypáholy egy angol nyelvű memorandummal fordult a brit szabadkőművesekhez, azt kérve, hogy a dokumentumot továbbítsák Edward Grey brit külügyminiszternek, aki az első Balkán-háborút lezáró londoni egyezményen ügyködött: a magyar nagypáholy a romániai zsidók diszkriminációjára, állampolgári jogainak megtagadására hívta fel a figyelmet.[10] A mellékelt választervezet írója – miközben elismerte a magyar társszervezet „merőben humanitárius érzéseit” – attól tartott, hogy a kezdeményezés „nem fog bírni azzal a hatékonysággal”, amelyet mindnyájan szeretnének.[11] A kapcsolat a két páholy között még a háború alatt sem szakadt meg teljesen: brazil közvetítéssel érkezett Párizsba egy csonkán maradt irat, amely a magyar szimbolikus nagypáholy karitatív munkájáról tájékoztatta a francia felet.[12] Mindent összevéve a párizsi Grand Orient-nak a 19. század második felétől az első világháborúig élénk kapcsolata volt Budapesttel, jóval élénkebb, mint a szerb vagy a román páholyokkal – már amennyiben a megtermelt iratanyag mennyisége irányadó e tekintetben. A fennmaradt iratok azt is mutatják, hogy ha volt konfliktus a két nagypáholy között, az általában az erdélyi vagy romániai románok kérdése körül artikulálódott, amelyben a magyar szabadkőművesek általában a magyar nemzeti szempontokra hívták fel a figyelmet – akár bújtatottan, akár nyíltan.

Ügyvéd úr megírja

A párizsi Grand Orient Nagypáholy békekötésben játszott szerepéről meglehetősen sok elképzelés született az elmúlt időszakban: ezeket felhasználta Fejtő Ferenc is a Requiem egy hajdanvolt birodalomért című munkájában, és Drábik János volt rádiós újságíró, összeesküvéselmélet-rajongó is 2018-ban megjelent, a véleményem szerint sokkal komolytalanabb regiszterben íródott Százéves Trianon című művében.[13] Fejtő a Monarchia felbomlásának/-bomlasztásának fő okaként a szabadkőművesek által indított világnézeti harcot jelölte meg. Miközben érvelésének vannak elfogadható, illetve vitaképes szempontjai (ilyennek vélem a Monarchia esetleges fennmaradásáról való elmélkedést), a szabadkőművesek központi szerepbe helyezése a nemzetközi kapcsolatoknak és a nagyhatalmi logikáknak a lenullázását jelenti, ezért szükségképpen félreviszi az elemzést. A Trianon és a szabadkőművesség összekapcsolásával foglalkozó művek ha nem is első, de egyik legterjedelmesebb darabja Somogyi István volt nemzetgyűlési képviselő és gyöngyösi ügyvéd 1929-es műve volt.[14] Az 1888-ban született Somogyi maga az egri érseki jogakadémia elvégzése és kolozsvári tanulmányai után klasszikus vidéki ügyvédkarriert futott be: Gyöngyösön lapszerkesztő volt és elég korán bekapcsolódott a keresztényszocialista mozgalmakba. Az 1918-as őszirózsás forradalom alatt tagja lett a gyöngyösi Nemzeti Tanácsnak is. Világnézetileg azonban sohasem állt a baloldalon: „a kommunizmusnak ő volt [az] egyik legelső áldozata. Őt már a proletárdiktatúra előtt üldözték a kommunisták. Már 1919. február 16-án saját lakásán rátámadtak és véresre verték” – írta róla (valószínűleg Somogyi saját fogalmazásában) a Nemzetgyűlési Almanach.[15] A Tanácsköztársaság alatt túsz volt, majd csehszlovák területre menekült. Innen tért vissza 1919 augusztusa után és belevetette magát az országos politikába. Nem lakhelyén, hanem a hatvani választókerületben választották meg nemzetgyűlési képviselőnek a Keresztény Nemzeti Egyesülés Pártja színeiben. A főleg vicces vagy annak gondolt bekiabálásairól ismert képviselőt 1922-ben már nem választották újra. Bár többször kísérletezett azzal, hogy újra országos politikai szerephez jusson hol kormánypárti, hol keresztény ellenzéki színekben, a siker mindig elmaradt. A gyöngyösi közéletben továbbra is nagyon aktív volt, nevével gyakran lehetett találkozni az újságok társasági és tárgyalótermi rovataiban is, illetve szerkesztette a Gyöngyös és Vidékét, valamint más helyi lapokat. Nevével hivatalosan 1944 nyarán találkozunk, amikor a hivatalos közlöny hírül adta, hogy deportált gyöngyösi zsidó ügyvédek irodagondnokává nevezték ki. Világnézetileg nem állhatott tőle távol a hasonló működés, mert már az 1920-as évek elejétől virulens antiszemitizmus jellemezte; 1920-ban leszögezte: „Nem felekezeti kérdés többé a zsidóság, hanem faji probléma”, és hasonló kitételeket sorra találunk a harmincas-negyvenes évekbeli működésében is.[16] Dr. Somogyi Istvánnak ezután nyoma veszett: egy szabadkőművességgel foglalkozó blog szerint 1946-ban kivégezték, ám ez meglepő végkifejlet lenne.[17] Egyrészt Somogyi neve nem szerepel az 1945 és 1988 között kivégzettek listáján, másrészt Gyöngyösön feltűnően lagymatag volt az 1945 utáni felelősségre vonás az antiszemitizmus helyi gerjesztői, illetve a deportálásért felelős hivatalnokok körében.[18] Ennek az is volt az oka, hogy a korábbi szélsőjobboldali aktivisták közül többen sikeresen átzsilipeltek a kommunista párthoz és véleményformálóként nem akarták feszegetni a holokauszthoz vezető útért viselt helyi felelősséget. (Somogyi egyik korábbi lelki és politikai társát, Bozsik Pál gyöngyösi plébánost az 1951-es Grősz-perben tíz év börtönre ítélték; büntetése letöltése közben hunyt el a váci börtönben). Ugyan Somogyi 1929-es, szabadkőművességről szóló művét az Ideiglenes Nemzeti Kormány 1945 tavaszán felvette a „Fasiszta szovjetellenes antidemokratikus sajtótermékek” jegyzékébe, azaz betiltotta, ez – bár a szerzőknek bizonyosan nem jelentett jó pontot az új világban – automatikus börtönbüntetést vagy internálást sem vont maga után. Somogyi veje és felesége bizonyosan emigrációban halt meg: előbbi, dr. Hajagos László 1948-ban egy németországi menekülttáborban, Somogyi Istvánné Szondy Mária pedig 1972-ben, Zürichben.

Somogyi 1929-es könyve azonban – és ezt a nyilvánvaló tényt rajongói nem szívesen veszik tudomásul – nem saját kutatásokra épülő önálló mű. Ahogy életrajzából is kiderülhetett, Somogyi nem rendelkezett az ehhez szükséges képzettséggel, műve elsősorban a bethleni konszolidációra adott politikai válasz. Könyve előszavában főleg egyes kormánypárti képviselőknek (így Lukács György volt miniszternek) illetve a kormánypárt liberális oldalához közel álló sajtótermékeknek (többek között a Pester Lloydnak) a szabadkőművesség újbóli legalizálására irányuló erőfeszítéseit kritizálta és azt a tényt, hogy az 1927-es New York-i Kossuth-szobor avatására a kormányzat a hivatalos delegációba meghívta Balassa József helyettes nagymestert, a hivatalosan betiltott magyar szabadkőművesség képviselőjét. Amennyire követni lehet a kétkötetes mű szerkezetét, az első rész inkább a nemzetközi szabadkőművességgel foglalkozik, a második inkább a hazaival (de bőven vannak kivételek mindkét kötetben). Somogyi korabeli sajtócikkekből, a századelő óta elég virulens szabadkőműves-ellenes brosúrairodalomból, valamint a szabadkőművesek magyarországi betiltása után keletkezett adattárakból merítette műve velejét. A kötetek bevezetéseként a gyöngyösi ügyvéd két idézetet hozott: egyet Augustin Barruel (1741–1820) jezsuitától, minden összeesküvés-elméletek atyjától, aki a felvilágosodást erős kritikáján túllépve műveiben jakobinus és szabadkőműves összeesküvésként mutatta be a francia forradalmat – a mű első kötete Edmund Burke elismerését is kiváltotta. Somogyi könyvének másik bevezető idézetét pedig Ercole Consalvi (1757–1824) bíborosnak egy Metternich kancellárhoz írott levele adta, ami előre jelezte az egész mű hangütését. Somogyi külföldi hivatkozásai elsősorban a német nyelvű szabadkőműves-ellenes irodalom magyarításából származtak, illetve használta az 1914 előtti magyar, főleg katolikus körökből jövő, a páholyokat kritizáló műveket. Ihlető forrásai közül ki kell emelni Friedrich Wichtl osztrák Reichsrat-képviselő, nagynémet politikus 1919-es Weltfreimaurerei – Weltrevolution – Weltrepublik (Világ-szabadkőművesség, világforradalom, világköztársaság) című művét, amelyet Somogyi is inspirációként említett, és az 1919–1920-as év nagy ausztriai és németországi könyvsikere volt: 1920 végéig hét kiadásban jelent meg.

A kötetben közölt többi adat bázisát az 1920-ban lefoglalt szabadkőműves iratanyagból készült Barcsay Adorján-féle kötet adja, illetve a belügyminisztérium által kiadott névtár.[19] Egyebekben Somogyi műve – ahogy egyik literátus recenzense helytállóan megjegyezte – „nem több politikai pamfletnél”. Fontos kordokumentum, de önálló kutatásnak, és főleg perdöntő bizonyítékokat bemutató műnek nehéz lenne nevezni.[20] Somogyi István könyve azért fontos, mert a Horthy-rendszert ideológiailag megalapozó négy nagyhatású mű közül (Szekfű Gyula Három nemzedékét, Szabó Dezső Elsodort faluját és Tormay Cécile Bujdosó könyvét sorolom ide) a negyedik, Bangha Béla jezsuita páter Magyarország újjáépítése és a kereszténység című 1920-as műve volt az egyedüli, amely gondolatmenetébe bevonta a szabadkőművesség szerinte romboló munkáját is. „A liberális jelszavak, a zsidók recepciója, a latin államok páholyainak irányában mozgó s nálunk azonnal elzsidósodott szabadkőművesség gyors elterjedése és a plutokrata-szabadkőműves-pánszemita uralom alá került sajtó Magyarország szellemi ábrázatát úgyszólva egy-két éven belül kicserélték, a nemzet gondolkodását és érzésvilágát a speciálisan szemita ízű logika és morál felé terelték” – írta a jezsuita nagy hatású írásában.[21] Somogyi saját művében, Bangha könyvének kibontásaként, a két világháború közti korszak szabadkőműves-ellenes szerzői közül a legnagyobb terjedelemben adja koherensnek látszó magyarázatát a világháború előtt és alatt történteknek – még ha az ezzel foglalkozó rész meglepően kis helyet is foglal el a két kötet 400 oldalán. A történteket, valamint a rengeteg, kontextus nélküli statisztikát eközben beleágyazza a húszas évek elején Bangha Béla által felvázolt, nem különösebben szofisztikált elméleti keretbe.

Amerika, London, Párizs

Somogyi is, majd az ő nyomában Fejtő Ferenc is kulcspozícióba helyezte történetében a francia Grand Orient által összehívott 1917. júniusi, a semleges és szövetséges országok páholyai számára összehívott párizsi konferenciát. A konferencia ténye már a korszakban sem volt titok: az ott elhangzottak nemcsak a Grand Orient saját hivatalos lapjában jelentek meg[22], hanem kiadták külön füzetben is, és a nagyobb lapok is tájékoztattak a nemzetközi szabadkőműves-konferencia részleteiről.[23] A rendezvény nem volt előzmény nélküli: 1917. január 14–15-én zajlott Párizsban, a Grand Orient párizsi, rue Cadet-n lévő székházában zajlott egy előzetes konferencia, amelyen csak a szövetséges/antant államok páholyai képviseltették magukat. Ennek során: 1. elítélték a központi hatalmak hadseregeinek atrocitásait a civil lakosság ellen. 2. csakúgy mint az örmény népirtást és az Oszmán Birodalmat, illetve a szíriai és libanoni mészárlásokat 3. baráti üdvözletüket küldték az amerikai szabadkőművességnek, majd a többi pontban megköszönték a semleges Svájc segítségét és újra elítélték a központi hatalmak hadseregei által a polgári lakosság ellen elkövetett különböző atrocitásokat.[24] (Hasonló szabadkőműves-konferenciára került sor Londonban, 1917. júniusában és Berlinben, a Központi Hatalmak szabadkőművesei számára, 1918. júliusában – igaz itt nem a háború utáni Európa sorsával foglalkoztak, csak hűségnyilatkozatokat tettek kormányaik felé. A magyar szabadkőműveseket Balassa József helyettes nagymester képviselte).[25] Az 1917. júniusi konferenciára Párizsban nem véletlenül került sor: egyrészt ez volt a 300. évfordulója az első angol páholyalapításnak, másrészt a konferenciára pontban három évvel Ferenc Ferdinánd lelövése után került sor. Somogyi István könyvében azt állította: „A párisi világlap, a Le Temps, mely egyben a francia külügyminisztérium sugalmazott lapja is, leközölte ennek a szabadkőmíves kongresszusnak a lefolyását és határozatait, melynek reánk vonatkozó része csaknem betűről-betűre eszerint került be a trianoni békeszerződésbe”.[26] Ezzel szemben a Le Temps nem közölt semmiféle határokat: 1917. július 2-i számának 2. oldalán röviden ismertette a szabadkőműves kongresszus négy főbb követelését: Elzász-Lotaringia visszaadását Franciaországnak, a három részre szakított Lengyelország visszaállítását, Csehország függetlenségét és azon országok függetlenségét amelyek „a Habsburg-birodalom elnyomása alatt senyvednek”, és amelynek nemzetei népszavazásokon nyilváníthatják ki akaratukat.[27] Szemben tehát Somogyi István állításaival[28], a kongresszus döntései nem kerültek be szóról szóra a trianoni békeszerződésbe (egy néhány soros határozat áll szemben egy többszáz cikkelyből álló könyvnyi dokumentummal), ott nem dolgozták ki a háború utáni Magyarország határait, különösen nem a román-magyar határt. Somogyi állításával szemben nem tiltották meg népszavazások tartását, éppen ellenkezőleg. Továbbá nem döntöttek a Habsburgok detronizálásáról, Ausztria köztársasággá alakításáról és egy csomó minden másról sem. A Monarchiát érintő negyedik pontból egyébként elég komoly belső vihar lett az olasz szabadkőművesek körében: az itáliai közvélemény egyáltalán nem volt elragadtatva a népszavazás ötletétől, az irredenta mozgalom feltétel nélküli terület-elcsatolásokat akart; a népszavazás szorgalmazása hazaárulásnak számított.[29] A vihar nyomán lemondott Ettore Ferrari nagymester, és lépése, az olasz sajtóvisszhang, valamint a Le Temps malíciózus kommentárja nyomán („jobb költői is lehetnének a szabadkőművesek ügyének”) André Lebey, a konferencia egyik szervezője, baloldali politikus is magyarázkodásra kényszerült.[30] Kijelentette a Le Temps hasábjain, hogy a „dunai monarchia feloszlatását” egyáltalán nem javasolta a gyűlésen; az ő jelentése ilyesmit nem tartalmazott, pusztán tudomásul vette az egyébként egymással is szemben álló olasz és szerb küldöttek ilyen irányú kívánságait.[31] Természetesen más kérdés, hogy Csehország vagy a nemzetiségek „felszabadítása” nyilván alapvetően változtatta volna meg a Habsburgok birodalmának és benne a Magyar Királyságnak a szerkezetét. Nem is volt biztos, hogy a multietnikus birodalom túlélt volna egy ilyen operációt, és az is bizonyos, hogy a Grand Orient irányzatához tartozó szabadkőművesek zöme nem rokonszenvezett a mélyen katolikus Habsburgok birodalmával. Ha volt valami közvetlen, és a nagypolitikában is kézzelfogható hozadéka a gyűlésnek, az a Nemzetek Szövetsége gondolatának megerősödése volt: egy nagy, államok feletti, a köztük lévő konfliktusokban döntő szervezet felállítása már az 1917. januári párizsi konferencián felmerült, és júniusban a szándékot határozottan megerősítették. Bár az idea sok helyen felbukkant a világban (így 1918 elején, Wilson elnök 14 pontjában), és nem biztos, hogy csak a szabadkőművesek érdeme annak elfogadása, de az elterjesztésében bizonyosan szerepet játszottak.[32]

Azok, akik a szabadkőművesség háttérhatalmi szerepének túlzottan nagy jelentőséget tulajdonítanak, bizonyítékként általában Raffay Ernő magyar történész könyveire szoktak hivatkozni. A korábban az MDF politikusaként, illetve az Antall-kormány államtitkáraként ténykedő egyetemi oktató valóban szép számú könyvet publikált a magyar szabadkőművességről az elmúlt évtizedben.[33] Ezek közül négy kötődik szorosan a témához: kétségtelenül primer forrásokon alapuló kutatások, elsősorban a Magyar Nemzeti Levéltár szabadkőműves gyűjteményének dokumentumai alapján, ugyanakkor nem érdeklődnek sem a társadalom-, sem a művelődéstörténeti aspektusok iránt. A szerző a hatalmas munkát néhány, a történettudomány hagyományos fókuszaitól relatíve távol eső célnak szentelte: annak, hogy vélt vagy valós politikai folytonosságokat mutasson ki a múlt századelő és napjaink között, bebizonyítsa, hogy a szabadkőművesek tudatosan készítették elő Trianont, illetve rendezze a számláit a rendszerváltozás politikai elitjével – mindezt olyan stiláris körítéssel, amely szakmai igénnyel fellépő munkákban legalábbis meghökkentő. Raffay Ernőnek a szabadkőművesek és Trianon viszonyáról írott műveiben azonban nem a vagdalkozások és a rossz metaforák jelentik a legkomolyabb gondot, hanem a hiány: a legmesszebbre vezető művének is 1912-ben megáll a története. Olyan ez, mintha az 1840-ben a tömlöcajtóban nyújtózkodó Kossuthból próbálnánk megérteni az 1848-as szabadságharcot. A hiánnyal maga a szerző is tisztában volt: „Természetesen – főképp terjedelmi korlátok miatt – a hazai szabadkőművesség tevékenységének több fontos fejezetét nem volt módunk a maga természetességében kifejteni. E területek: a szabadkőművesség álláspontja a nemzetiségi kérdésről, a világháborúról és Magyarország világháborús részvételéről” – írta erről Raffay maga.[34] Kár. Pedig a magyar szabadkőművesség első világháború alatti magatartása tényleg tanulságos.

A fényképek forrásai

Borító:  FSZEK Budapest Gyűjtemény

1:   Bibliothèque Nationale de France

Újra úton

1  Németh László: Kemény Zsigmond. In: uő.: A minőség forradalma – Kisebbségben. II. köt. Budapest, 1992, Püski. 1065.

Vakolók

1  A létszámról ld. Vári László: Szabadkőművesség Magyarországon ma és tegnap. Szépirodalmi Figyelő, 2018. 2. sz. 59.

2  A magyar szabadkőművesség történetéről röviden és átfogóan: L. Nagy Zsuzsa: Szabadkőművesség a XX. században. Budapest, 1977, Kossuth. 24–33. A nemzetközi mozgalomra az adatokat ld.: Yves Hivert-Messica: L’Europe sous l’acacia. Histoires des franc-maçonneries européennes du XVIIIème siècle à nos jours. Paris, 2016, Editions Dervy. 33.

3  Joachim Berger: Mit Gott, für Vaterland und Menscheit? Eine europäische Geschichte der freimaurerischen Internationalismus (1845–1935). Göttingen, 2020, Vandenhoek und Ruprecht. 276. A katolikus egyház és a szabadkőművesség viszonyáról összefoglalóan: José A. Ferrer Benimeli: Freemasonry and the Catholic Church. In: Henrik Bogdan–Jan A.M. Snoek (ed.): Handbook of Freemasonry. Leiden-Boston, 2014, Brill. (Handbook on Contemporary Religions 8.) 139–154.

4  A szabadkőműves-ellenesség rövid összefoglalása: Roland Clark: Anti-Masonry as political protest: Fascists and Freemasons in interwar Romania. Patterns of Prejudice, 46:1 (2012), 42–43.

5  Archives du Grand Orient de France (a továbbiakban: AGODF), 92-1/14398, Pfeifer Ignác főmester levele, Budapest, 1909. december 29.

6  A magyarországi román nemzeti mozgalom tagjai 1892-ben nemzetiségi követeléseket tartalmazó memorandummal fordultak I. Ferenc Józsefhez, aki azt továbbította a magyar Országgyűlésnek. Mivel sem az uralkodó, sem a parlament nem foglalkozott érdemben a memorandumban foglaltakkal, annak szerzői kinyomtatták a művüket és terjeszteni kezdték. Emiatt többüket a sajtó útján elkövetett izgatás vádjával eljárás alá vonták és el is ítélték, nagy nemzetközi visszhangot kiváltva.

7  AGODF, 92-1/14364, Ivánka Imre nagymester levele a párizsi Grand Orient-nak, Budapest, d. n. (az érkeztetési pecséten 1893. december 2. szerepel)

8  Uo. választervezet, d. n.

9  Uo. 92-1/14356, Rakovszky István nagymester levele a párizsi Grand Orient-nak, Budapest, 1889. március 20.

10  Uo. 92-1/14408, Bókay Árpád nagymester a párizsi Grand Orient-nak, Budapest, 1913. május 21. (mellékelve az angol nyelvű memorandum).

11  Uo. választervezet, d. n.

12  Uo. 92-1/14274, a Magyarországi Symbolikus Nagypáholy levele, Budapest, 1915. február 31. (sic!)

13  Fejtő Ferenc: Requiem egy hajdanvolt birodalomért. Budapest. 1990, Minerva–Atlantisz. 318–332.

Drábik János: Százéves Trianon. Debrecen, 2018, Gold Book. 66–75., 238–251. Utóbbi kötetről írtam egy meglehetősen pikírt kritikát is: Ablonczy Balázs: János bácsi a csatába’. Válasz Online, 2019. január 31., https://www.valaszonline.hu/2019/01/31/darbik-janos-trianon-ablonczy-balazs/ (Letöltve: 2022. március 26.)

14  Somogyi István: A szabadkőművesség igazi arca I-II. Budapest, 1929, Apostol nyomda. A kötetet 2000-ben a radikális jobboldali, nemzetiszocialista művek kiadását felvállaló Gede Testvérek, 2021-ben az Erdélyi Szalon kiadó jelentette meg: az utóbbi kötethez sem utószó, sem jegyzetek nem tartoznak, így a szerző és műve kontextualizálása is elmaradt. (A Gede Testvérek kötetéhez ifj. Tompó László írt a kiadó ideológiai alapállásához tökéletesen simuló utószót.) A magyarországi szabadkőművességről szóló irodalom áttekintését ld.: Dr. Dömölki János: „A népért, a sötétség ellen, az igazsággal” – A szabadkőműves szövetség magyar nyelvű irodalmának kalauza és bibliográfiája, 1786–2017. Budapest, 2017, Szabad Szellem – Magyar Kultúra Alapítvány.

15  Vidor Gyula, szerk.: Nemzetgyülési almanach 1920–1922. Budapest, 1921.

16  Idézi: Horváth László: A gyöngyösi zsidóság története a XX. században a vészkorszakig. Mátrai Tanulmányok 12., Gyöngyös, 1997, Mátra Múzeum.

17  Kanál, tégla vakolás…, http://plurangulo.blogspot.com/2011/05/akire-nem-lehetunk-buszkek.html (Letöltve: 2022. április 2.)

18  Kivégzettek, 1945–1988. Nemzeti Emlékezet Bizottsága, Tudástár, https://neb.hu/hu/kivegzettek-1945-1988 (Letöltve: 2022. április 2.). Ill. Horváth László: i. m. 70., 8889.

19  Barcsay Adorján (szerk.): A szabadkőművesség bűnei. Budapest, 1921, Egyesült Keresztény Nemzeti Liga. (Együtt jelent meg Palatinus József: Egy vidéki páholy titkai c. munkájával). Valamint: A Magyarországi Symbolikus Nagypáholy Főhatósága alatt dolgozó szabadkőműves páholyok tagjainak névsora – Hivatalos kiadás. Budapest, 1920, Állami Nyomda.

20  Benedek Szabolcs: Szabadkőműves bűnbakok. Könyvterasz, 2021. március 19., https://konyvterasz.hu/szabadkomuves-bunbakok/ (Letöltve: 2022. április 3.)

21  Bangha Béla: Magyarország újjáépítése és a kereszténység. Budapest, 1920, Stephaneum. 10.

22  Compte-rendu des travaux du Grand Orient – Recueil semestriel confidentiel, 2ème semestre 1917, Annexe. 79–126.

23  A konferencia lefolyásáról és határozatairól részletesen írtam itt: Ablonczy Balázs: Trianon-legendák. Budapest, 2015, Jaffa Kiadó. 113–117. Annyiban tévedtem, hogy – korábbi állításaimmal szemben – a konferencia határozatait leközölték a korabeli francia lapok.

24  Conférence des Maçonneries des Nations Alliées, le 14–15 janvier 1917. Paris. d. n. Rövid elemzését ld.: Patrice Morlat: La République des Frères. Le Grand Orient de France 1870–1940. Paris, 2019, Perrin. 347–348.

25  Berger: i. m. 279–281. A magyar részvételről: MNL OL P 1083, Magyarországi Symbolikus Nagypáholy iratai, Szövetségtanács ülésjegyzőkönyvei, 31. köt., V. munkatábla, az 1918. november 2-i ülés jegyzőkönyve. 4. n. p. Vö.: Világ, 1918. július 24. 8.

26  Somogyi István: A szabadkőművesség bűnei. Budapest, 1929, Apostol. 125.

27  Le congrès des maçonneries alliées et neutres. Le Temps, 1917. július 2. 2.

28  Somogyi: i. m. 125–126.

29  Le Temps, 1917. július 17. 2.

30  Uo. 1917. július 18. 2. Átfogóan: André Combes: Paix, reconstruction et fraternité: la franc-maçonnerie au sortir de la 1re guerre mondiale. La Chaîne d’Union, juillet 2009, n. 49, 28.

31  Correspondance. Le Temps, 1917. július 27. 3.

32  Pascal Bajou: 1917, les maçonneries alliées préparent la Société des Nations. Humanisme, 2017. 2. sz. (315. sz.), 86–89.

33  Raffay Ernő: Szabadkőművesek Trianon előtt. Budapest, 2011, Kárpátia Stúdió.

Uő.: Politizáló szabadkőművesség – Jászi Oszkár és a Martinovics Páholy államellenes tevékenysége 1906–1912. Budapest, 2013, Kárpátia Stúdió. (A továbbiakban a 2019-es kiadást használom).

Uő.: Harcoló szabadkőművesség – Küzdelem a katolikus egyház ellen. Budapest, 2011, Kárpátia Stúdió.

És legvégül: uő.: Szabadkőművesek köztársaságai. Köröstárkány-Kápolnásnyék, 2021, Kárpátia Stúdió.

34  Raffay: Politizáló… i. m. 375.