részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
The Parisian or Al Barisi by Isabella Hammad,
Jonathan Cape, London, 2019

Copyright © 2019 by Isabella Hammad
Published by arrangement with Jonathan Cape, London.
All rights reserved.

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2020
Borítóterv © Suzanne Dean / Vintage

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
Olvasószerkesztő Varga Anita
Borítóterv Váraljai Viktória
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 433 958 8

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Teta Ghadának

Szereplők

A Kemál család

Háddzs Táher Kemál, textilkereskedő

Azíza Kemál, Háddzs Táher első felesége, elhunyt

Midhat Kemál, Háddzs Táher és Azíza fia

Umm-Táher (Mahdíja) Kemál, Háddzs Táher anyja, Midhat „tetája”

Laila, Háddzs Táher második felesége

Muszbah Kemál, Háddzs Táher és Laila legidősebb fia

Nadím, Insira, Dunja, Nasat, Háddzs Táher és Laila további gyermekei

Abu-Dzsamíl Kemál, Háddzs Táher unokafivére, szőnyegkereskedő

Umm-Dzsamíl Kemál, Abu-Dzsamíl felesége

Dzsamíl Kemál, Abu-Dzsamíl és Umm-Dzsamíl fia, Midhat unokafivére

Vaszfi Kemál, Midhat unokafivére

Tahszin Kemál, Midhat unokafivére

A Molineu család

Frédéric Molineu, szociológus és antropológus a Montpellier-i Egyetemen

Ariane Molineu, leánykori nevén Passant, Frédéric felesége, elhunyt

Jeannette Molineu, Frédéric és Ariane lánya

Marian Molineu, Frédéric unokahúga, Xavier testvére

Xavier Molineu, Frédéric unokaöccse, Marian testvére, joghallgató

Paul Richer, Marian vőlegénye

Egyéb szereplők Franciaországban

Sylvain Leclair, Molineu-ék barátja, borász

Laurent Toupin, orvostanhallgató

Samuel Cogolati, orvostanhallgató

Patrice Nolin, nyugalmazott orvosprofesszor

Carole és Marie-Thérèse, Patrice Nolin lányai

Georgine, Molineu-ék szobalánya

Luc Dimon, borász

Madame Crotteau, társasági hölgy

Fárúk al-Azmeh, az arab nyelv professzora Párizsban, Damaszkuszból származik

Basszem Dzsarbavi, Rádzsa Abdal-Rahmán, Juszef Manszúr, Omar és mások, Fárúk barátai Párizsban

Kadri Muhammad és Rijád Asszali, Hani barátai az iskolából, Feiszal emír tanácsadói

A Hammád család

Háddzs Hasszán Hammád, Nimr unokafivére, földbirtokos, a Decentralizációs Párt tagja

Nazíha Hammád, Hasszán felesége

Jasszer Hammád, Nazíha és Háddzs Hasszán legidősebb fia

Háddzs Nimr Hammád, Hasszán unokafivére, a saría törvénykezés bírája és jogtudós, 1918-ban Náblusz polgármestere

Vidad Hammád, Háddzs Nimr felesége

Fátima Hammád, Vidad és Háddzs Nimr legidősebb lánya

Nuzha Hammád, Vidad és Háddzs Nimr fiatalabb lánya

Burhán Hammád, Vidad és Háddzs Nimr fia

Háddzs Taufík Hammád, Háddzs Hasszán és Háddzs Nimr nagybátyja, politikus

A Murád család

Hani Murád, végzett joghallgató Párizsban

Baszil Murád, Hani távoli rokona, Munir fivére

Munir Murád, Hani távoli rokona, Baszil fivére

Fuád Murád, Hani nagybátyja Dzsenínben, a Decentralizációs Párt tagja

Szahar Murád, Fuád lánya

Umm-Szahar Murád, Fuád felesége

Egyéb szereplők Nábluszban

Hisám, Háddzs Táher intézője

Butrusz, szabó a Kemál-kereskedésben

Umm-Mahmúd, a Kemál család cselédje

Adel Dzsóhari, Midhat egykori iskolatársa

Abu-Omar Dzsóhari, Adel nagybátyja, polgármester 1919-ben

Kaisz Karak, fiatalember

Háddzs Abdalláh Atvan, szappangyáros

Madame Atvan, az Atvan család legidősebb nőtagja

Éli Kahen, szamaritánus szabó

Abu-Szaláma, szamaritánus főpap

Père Antoine, Domonkos-rendi pap és tudós Franciaországból

Louise nővér, Sarah nővér, Marian nővér és mások, a Szent József Nővérek rend tagjai, Nábluszban „az Ébál lányok” néven ismertek

Ajman Szabáh, elszegényedett keresztény gazdálkodó

Hala Szabáh, Ajman lánya

ELSŐ RÉSZ

1

Csak egyetlen arab utazott rajta kívül a hajón Marseille felé. Fárúk al-Azmeh volt a neve, és egy nappal azután, hogy kifutottak az alexandriai kikötőből, a reggelinél odalépett Midhathoz, egyik kezében egy tányér pirítóssal, a másikban egy borostyán imafüzérrel. Leült, megigazította a mandzsettáját, és minden bevezető nélkül mesélni kezdett arról, hogy épp Damaszkuszból tér vissza, hogy újra munkába álljon a Sorbonne nyelvi tanszékén, ahol tanít. A háború kitörésekor elhagyta Párizst, de a marne-i csoda után eltökélte, hogy visszatér. Szürke szeme volt, és kissé szögletes feje.

– Barisz! – sóhajtott nagyot. – Ott az én életem.

Az ifjú Midhat Kemál számára ez a kijelentés igen sokatmondó volt. A képzeletében lámpák erdeje ragyogott be egy nőkkel teli mulatót. Alaposan szemügyre vette Fárúk ruházatát. Halványkék, háromrészes öltönyt viselt, indigókék nyakkendőjét madarat formázó ezüst tű díszítette. Sötét, festetlen fából készült sétapálcáját az asztalnak támasztotta.

– Én orvoslást fogok tanulni – szólalt meg Midhat. – A Montpellier-i Egyetemen.

– Bravó! – lelkendezett Fárúk.

Midhat mosolyogva nyúlt a kávéskannáért. Az izmok, amelyeknek eddig a létezéséről sem tudott, megfeszültek, és most lassan kiengedtek.

– Ez az első látogatása Franciaországban – folytatta Fárúk.

Midhat beleegyezően hallgatott.

Öt nap telt el azóta, hogy Nábluszban elbúcsúzott a nagyanyjától és öszvérháton Túl-Karmba utazott, ahol felszállt a haifai vonatra Kelet-Kantara felé, majd átszállt a Kairóba tartó vonatra. Miután pár napot eltöltött az apja házában, Alexandriában hajóra szállt. Már megszokta a tarajos fehér hullámokban megtörő, délben ezüstösen villódzó, végtelen vízfelszín látványát. Az ebédet egy órakor tálalták, az uzsonnát négykor, a vacsorát hét óra harminckor, és Midhat eleinte egyedül ült, és nézte, ahogy az európaiak késsel-villával esznek. Szokásává vált, hogy a zsúfolt helyiségben a kapitány, egy Gorin nevű francia vörös haja után kutat a tekintetével, a vacsora végeztével pedig végignézi, ahogy Gorin felhág a parancsnoki hídra, ahonnét a hajót felügyeli, majd újra lejön.

Előző nap elkezdte egyedül érezni magát. Hirtelen történt. A tatnál ült, a kapitányra várt, és egyszerre érezni kezdte, ahogy a háta a padnak nyomódik; az érzés bizarr módon fájdalmas volt. Érezte, ahogy a két lába kinyúlik a medencecsontjából. Az orrát, amit máskor észre sem vett, most duplán látta, a látómezőbe lógott. A teste körvonala nehéz, idomtalan formaként nehezedett rá, a szíve zakatolt. Úgy gondolta, elmúlik majd. De nem így történt, és aznap este az egyszerű interakciók a fedélzetmesterrel, az étkező személyzetével, a többi utassal feszült és fullasztó jelleget öltöttek. Számukra bizonyára nyilvánvaló, gondolta magában, milyen érzékeny a bőre. Az éjszaka folyamán kényszeresen nyomogatta a zsebórája gombját a sötétben, a fedelét sápadt arcához emelte. A ketyegés álomba ringatta. Majd újból felriadt, továbbra is az idő múlását figyelte, és ahogy telt az éjszaka, az elmozduló mutatókba valami szörnyűséges dolog görcsös rándulásait kezdte belelátni.

Így most komoly megkönnyebbüléssel mosolygott vissza újdonsült barátjára, és úgy érezte, éles körvonalai kicsit lágyabbak lettek.

– Mit gondol, milyen lesz? – kérdezte Fárúk.

– Mi, Franciaország?

– Mielőtt útnak indultam, rengeteg kép élt bennem. Akadt olyan, ami végül egész pontosnak bizonyult. A többi… – Lebiggyesztette az ajkát, és némi öngúnnyal elmosolyodott. – Valamilyen oknál fogva volt egy elképzelésem a parókákról. Tudja, a póthajról. Nem tudom, honnét vettem, talán egy régi rajzon láttam.

Midhat elgondolkodott, és az ablakon át kibámult a tengerre.

A középiskola Konstantinápolyban egy francia gimnázium mintájára működött. A tankönyvek mind francia importból származtak, ahogy a tanári kar fele, valamint a bútorok nagy része is. Midhat és az osztálytársai gyékényfonatú fatámlás székeken ültek, és a „la poésie épique en Grèce”-ről olvastak, az elemek nevét francia és latin keveréknyelven memorizálták, és csak a csengő megszólalása után, a folyosón váltottak vissza törökre, arabra és örményre. Egyes fogalmak, amelyek francia nyelven öltöttek testet benne, a francia nyelvhez tartoztak, így Midhat például a saját belső szervei nevét „le poumon”, „le coeur”, „le cerveau” és „l’encéphale” néven ismerte, és a filozófiai absztrakciókat is francia nevükön értette meg: „l’altruisme”, „la condition humaine”. És mégis, annak ellenére, hogy öt éven át pácolódott mindenben, ami francia, nehezére esett elképzelni azt a Franciaországot, ami nem azonos a bútorokkal az osztályteremben, ahol az ablakból a forró török égbolt látszott, a víz felől pedig arab nyelvű kiáltások hallatszottak be. Provence-ot még most, a hajóról nézve is elrejtette a köd és a Föld láthatatlan görbülete. Visszapillantott Fárúkra.

– El sem tudom képzelni.

Azt várta, Fárúk lenézően reagál majd. De csak vállat vont és lesütötte a szemét, az asztalt nézte.

– Járt már valaha Montpellier-ben? – tette fel a kérdést Midhat.

– Nem, csak Párizsban. Persze az ottani egyetem híres az orvostudományi karáról. Rabelais nem ott tanult?

– Á, maga ismeri Rabelais-t?

Fárúk kuncogott.

– Egyen egy kis lekvárt, mielőtt megeszem az összeset.

Fárúk reggeli után visszatért a kabinjába, Midhat pedig felkapaszkodott a fedélzetre vezető lépcsőn, és leült a tat mellett. A tengert bámulta, és bár csak félig-meddig értette, egy európai – holland, francia, angol – tisztekből álló nagyhangú csoport társalgását hallgatta a szomszédos padon először a hajó felépítéséről, majd a német előrenyomulásról Párizs felé.

A deszkák megnyikordultak Midhat lába alatt: egy gyerek szaladt végig a fedélzeten. Távolabb két fiatal nő carte postale-okat mutogatott egymásnak, a szél napernyőjük rojtjait cibálta. Ugyanezek a lányok tették közszemlére előző este vacsoránál gyönyörű, kalapra emlékeztető, bodorított frizurájukat, amit a csillárok fényében szikrázó ékszerekkel díszítettek. Végül kinyílt a hídra vezető ajtó, és egy vörös hajú férfi, Gorin kapitány lépett ki rajta, majd megropogtatta az ujjperceit. Egy egyenruhás tiszt pattant fel a padról, megszólította, és miközben Gorin ajka mozgott – Midhat a szél miatt nem hallott hangot –, az arca barázdái elmélyültek. A kezét egy cigaretta elé emelte, a gyufa lángját egy mozdulattal oltotta el, és a parázsló cigarettavéget a tenyerével takarta a szél elől. A másik férfi távozott, Gorin pedig egy ideig a korlát mellett állva dohányzott. A szél belekapott a hajába – úgy tűnt, szinte semmi nem rögzíti a fejéhez. A csikket a tengerbe pöccintette, és visszavonult a fedélközbe.

Midhat úgy döntött, követi. Elhaladt az ordítozó európaiak előtt, miközben Gorin épp eltűnt a nyílásban, és a nyomába eredt lefelé a fémlépcsőn. A folyosón az első ajtó egy bárba nyílt, ami zsúfolásig tele volt. A sarokban egy gramofon szólt. Körbenézett, merre van Gorin, és Fárúk tekintetével találkozott, aki egy asztalnál ült egy halom könyv társaságában.

– Örülök, hogy itt van – szólalt meg Fárúk. Időközben átöltözött, most sötét öltönyt viselt, zöld hatszögekkel díszített sárga nyakkendővel. – Ezeket itt magának találtam. Csak ennyi van nálam. Pár vers… ezek is versek, ez itt egész jó… és a Les Trois Mousquetaires. Alapvető olvasmány minden fiatalembernek, aki először utazik Franciaországba.

– Nagyon hálás vagyok.

– Rendelek magunknak valamit inni, azután pedig gyakorolni fogjuk a franciát. Whiskyt?

Midhat bólintott. Leült, hogy palástolja idegességét, és A három testőrért nyúlt. A könyv a szerző előszavánál nyílt ki.

Körülbelül egy esztendeje, amikor a Királyi Könyvtárban anyagot gyűjtöttem könyvemhez, XIV. Lajos történetéhez, véletlen D’Artagnan úr emlékirataira bukkantam; Pierre Rouge-nál nyomták Amsterdamban; így szokták rendszerint e korban a szerzők…1

Két, remegő folyadékkal félig teli pohár csúszott végig a polírozott asztallapon.

– Santé! Most pedig elmondok pár dolgot. Készen áll? – Fárúk hátradőlt a padon, és a zsebéből előhúzta az imafüzért, miközben az italáért nyúlt. – Először is, a franciaországi nők. Mármost, ez igen furcsa, de királynőként bánnak velük. Mindig ők lépnek be először egy helyiségbe. Ezt ne feledje! Számítson néhány olyan dologra, amitől majd kellemetlenül érzi magát. Próbáljon nyitott maradni. Maradjon hű a gyökereihez, franciául úgy mondanánk, rester fidèle à vos racines, fimet alaj? Tudja, nekem sok francia barátom van. Meg spanyol. A spanyolok inkább az arabokra hasonlítanak, a franciák mások. A többségük keresztény, tekintse őket olyannak, mint a keresztény barátait Nábluszban. Feltételezem, hogy találkozott már, vagy legalább látott francia zarándokokat Palesztinában. Nábluszban vannak misszionáriusok?

– Igen. De Konstantinijjében is jártam iskolába. Sok keresztényt ismerek.

Fárúk nem figyelt oda.

– Nos, tudnia kell, hogy a misszionáriusok mindig különböznek a helyiektől. Először is, a vallás kevésbé erős Franciaországban. Úgyhogy próbáljon nem megütközni a csókolózáson, az alkoholon és a többin.

Midhat nevetett, Fárúk pedig meglepetten nézett rá. Midhat nyomban bizonyítani akarta, hogy nem fog megütközni semmin, és belekortyolt a másik pohárba. Mintha parfümöt ivott volna – az orrában érezte az ízt. Egyszer már kóstolta a whiskyt, tizenhat évesen, az iskola kollégiumába becsempészett palackból. Ő csak a nyelvét dugta bele, míg a palack tulajdonosa és cinkosa ketten megitták az egész üveget, és amikor reggel az osztályfőnök megérezte a szagát a leheletükön, megvesszőzték és három napra kitiltották őket a tanórákról.

– Sok dolog tetszeni fog magának. A gondolkodásmód, az életmód nagyon kifinomult. Ebben, úgy érzem, van némi hasonlóság Damaszkusz és Párizs között.

– És Náblusz között is – jegyezte meg Midhat.

– Igen, Náblusz nagyon szép. – Fárúk belekortyolt az italba, és fújt egyet. – Hol fog lakni Montpellier-ben?

– Docteur Molineu házában. Egyetemi tanár.

– Egyetemi tanár! Á, igen. Az tetszeni fog magának.

Midhat nem bánta, hogy Fárúk megmondja, mi fog tetszeni neki. A rokonszenv jelének tekintette. Mindennel egyet akart érteni, amit Fárúk mond.

Az utazás fennmaradó négy napját Fárúk könyveinek olvasásával töltötte a felső fedélzeten. Legalábbis a nyitott könyvekkel az ölében bámult kifelé a tengerre, és időről időre fennhangon felolvasott egy francia mondatot a szél ellen szorosan fogott oldalakról. Frissen lecsillapodott elméje ábrándokba merült. Leginkább három forgatókönyvben kalandozott el. Az elsőben egy vékony nyakú francia nő eltévedt Jeruzsálemben, ő pedig tökéletes franciasággal elkalauzolta a Templom-hegyhez. Egy járókelő, gyakorta egy városi notabilitás Nábluszból, beszámolt az esetről, így Midhat kedves és nyelvekben jártas férfiúként híresült el. A második fantáziaképben egy dal’onát énekelt – „ja tajrin taajir fisz-szama’ al-aali; szallim al-hilu al-aziz al-gali” –, amivel elbűvölte az arra járókat, akik az ablaka alatt hallgatták, amint az elképzelt kedvesétől elválasztó távolságot siratja. A harmadik ábrándban megmentette egy utastársát – egy táncos kecses mozdulatával elkapta a derekánál fogva, és megakadályozta, hogy a férfi lezuhanjon a fedélzetről. Aki látta, megtapsolta.

Ezek az ábrándok erőt adtak. Megerősítették az érzést, hogy összhangban van a környezetével, és magabiztosságot kölcsönöztek neki, amikor belépett egy helyiségbe. Rendszeres időközönként magához vett belőle egy dózist, mint aki meghúz egy orvosságos üveget, majd pár perc elteltével felfrissülve és megújulva bukkant elő az álmodozásból. Így többé-kevésbé sikerült elsimítania a teste éles határvonalát – ami időnként most is keményen markolta, és nem eresztette.

A marseilles-i kikötőben Fárúk kezet rázott Midhattal, és belekarolt.

– Sok szerencsét. És legyen bátor! Az ünnepek alatt mindenképp látogasson meg Saint-Germainben!

A Montpellier-be tartó vonat egy órával később indult. Leszállt az éj a tájra, amely erősen emlékeztetett Palesztinára: sziklás hegyek, kiszáradt növényzet. Midhat a hangosan zörgő, remegő üvegnek dőlve aludt, és a kábult reggelt azzal töltötte, hogy átverekedte magát A három testőr két újabb fejezetén, miközben a dombok hullámzó vonallal rajzolták ki a láthatárt, és esőcseppek tapadtak borzongva az ablaktáblákra. Ebéd után újra elaludt, és amikor a kalauz azt kiáltotta: „Montpellier!”, már háromnegyed öt volt: Midhat felállt, és kimerülten, mosdatlanul elindult a többi utas nyomában a peronra.

A montpellier-i állomás homlokzata egy templomra hasonlított. Midhat az oszlopok között vonszolta az utazóládáját, és nézte, ahogy az alakok és az autók áthaladnak az épület előtti négyszögletes téren. Fogalma sem volt arról, hogy néz ki docteur Molineu. Az egyetemtől érkezett levelekben nem szerepelt személyleírás, így bármelyik arra járó férfi lehetett. Az a vékony alak a hosszú ingben nem őt méregeti érdeklődve? Vagy az az idősebb úr ott, szemüvegben – egyértelműen tudósnak látszik. De abban a pillanatban, amikor valódi vendéglátója bizonyára elindult volna feléje, mindegyik jelöltje továbbhaladt. A férfi a jegypénztár mellett egyértelműen őt bámulta, de meglehetősen feszülten, és Midhat kerülte a pillantását.

A tömeg megritkult az állomás előtt, egy lámpagyújtogató haladt oszlopról oszlopra a létrájával. A szemközti épület előcsarnokába egy csapat ápolónő lépett be, az esernyőjüket rázogatták. Egy tócsában duplán megvillant egy parázsló cigarettavég, majd eltűnt, és valaki elhaladt egészen közel Midhathoz. A férfinak jókora szőke bajusza volt. Ahhoz nyilván túl fiatal, hogy a docteur legyen – és ahogy közelebb lépett, Midhat látta, hogy a férfi arckifejezése cseppet sem barátságos, és szőke pillákkal szegélyezett szemét nem az arcára, hanem a fezére szegezi. Karimás, alacsony kalapot viselt, és miközben Midhatra meredt, egy ujját a karimához emelte. Midhat felismerte a franciák tiszteletének jelzését, a gesztust, ami a kalapemelést előzi meg, és azt jelzi, hogy az illető semmit nem rejteget alatta. De önkéntelenül is úgy érezte, hogy a szőke férfi ezzel az ő fejfedőjének karimátlan voltára utalt. A homlokát ráncolta, a férfi pedig eltűnt az egyik mellékutcában.

– Monsieur Kemál?

Az előcsarnok végében egy fiatal nő emelte fel a kezét. A kalapja alatt rövid barna fürtök simultak a füle mögé. Ahogy közeledett, egy átlós redő ide-oda mozgott a szoknyáján a léptei ritmusára.

Midhat tétovázott.

– Bonjour! Je m’appelle Midhat Kemál.

A nő elnevette magát, ráncok jelentek meg a szeme alatt.

– Et je m’appelle Jeannette Molineu.

Jeannette Molineu csontos ujjú, sápadt kezét nyújtotta felé. Midhat megfogta – meglehetősen hideg volt. Különös, hogy a feleséget küldik elé az állomásra, de eszébe jutott, amit Fárúk a francia nőkről mondott, és elindult Jeannette után az előcsarnok előtt parkoló zöld autó felé.

– Remélem, nem várt túl régóta – jegyezte meg a nő, azzal kinyitotta a kocsiajtót, és beült a nyikorgó hátsó bőrülésre. – Milyen volt az út?

– Sok… napig tartott.

A sofőr gyorsan hajtott, és a motor zaja elnyomta a hangjukat. Az ablakon át Midhat nézte, ahogy a város emelkedik és lejt, sikátorokra szűkül, esernyők és nagykabátok rajai szóródnak szét és tömörülnek össze a járdákon. Befordultak egy keskeny útra, ahol az épületeknek fekete rácsos erkélye és terrakotta színű teteje volt. A kocsi lassított.

– Ez a város – szólalt meg Midhat – hasonlít Nábluszhoz. A két hegy, a kőépületek, a keskeny utcák. De nagyobb, és a kő itt sárgább.

– Maga Nábluszba való?

– Igen. Maga pedig itt született.

– Nem – felelte Jeannette halk, mosolygós hangon –, én Párizsban nőttem fel. Apámmal úgy négy éve költöztünk ide, amikor az itteni egyetemen kapott állást. Én pedig itt tettem le a baccalauréat-t.

– A maga apja docteur Molineu?

– Hát persze.

– Á! És a férje?

– Nem vagyok férjnél. Pisson, megtenné, hogy a városközpont felé megy? Ez itt a rue de la Loge, a főutca, ahol az üzletek vannak. És a végén ott a Place de la Comédie. Montpellier kicsi, nem telik sok időbe, hogy kiismerje. Attól tartok, már egy kicsit sötét van ahhoz, hogy lássuk.

Midhat Jeannette Molineu arcára pillantott. Az utcalámpák közé hulló árnyékok nagynak és sötétnek mutatták a szemét, felerősítették bőre sápadtságát, kitöltötték keskeny felső ajkát. Az árnyak forogtak, ahogy a kocsi haladt, és valahányszor újra beértek egy lámpa fénykörébe, a hatás a visszájára fordult.

Az út most szélesebb lett, az útpadkán fű nőtt. Pisson befordult egy sarkon, lassított, és áthajtott egy nyitott kétszárnyú kapun, majd csikorogva végighaladt egy kocsifelhajtón, amit csíkosra festett a nagy ház ablakaiból kiáradó fény. Egy szobalány pukedlizett az ajtóban, amikor Jeannette bekísérte Midhatot a hallba. A falon, a bekeretezett képek között villanylámpák égtek, és jobb oldalon, a felfelé vezető íves lépcsősor mellett egy nagy tükör függött. Az egyik nyitott ajtón át krémszínű fal és egy zongora fényes fekete teste látszott, míg egy másik ajtóban egy petyhüdt arcú férfi jelent meg, ősz haja volt, és szűk öltönyt viselt.

– Bienvenue, bienvenue, Monsieur Kemál! Frédéric Molineu. Az ön vendéglátója.

– Jó estét, a nevem Midhat Kemál. Örülök, hogy megismerhetem.

– Jöjjön, jöjjön, kedves, igazán… örvendek, igazán… örvendek!

Molineu élénken megrázta Midhat kezét, és a másik kezével is átfogta. Midhat igyekezett utánozni a mozdulatot, de a vendéglátója már elengedte az ujjait, és most a hallban állva kitárta két karját.

– Kérem, érezze itt otthon magát! Megtisztelő, hogy a vendégünk lesz, és alig várjuk, hogy megmutassuk önnek, hogyan élünk. Jöjjön, kérem, igyon egy aperitifet!

A szalon kék volt, kárpitozott díványok vettek körbe egy asztalt, egy ezüsttálcán négy kristálypohár állt. Az üvegajtók egy teraszra nyíltak, Midhat kovácsoltvas asztalt és székeket látott odakint, valamint homályba vesző pázsitot.

– Látom, tétovázik. – Docteur Molineu megigazgatta a szövetet a térdén, miközben leült. – Ez nem alkohol. Cordialnak nevezik. Sans alcool totalement. S’il vous plaît, monsieur, asseyez-vous.

Midhat helyet foglalt a díványon, és nyomban elfogta a kimerültség.

Jeannette szólalt meg.

– Mikor érkezik Marian?

Most, hogy apa és lánya egymás mellett ültek, Midhat már látta a hasonlóságot közöttük. A tekintetük közvetlen volt. De míg a docteur széles állkapoccsal rendelkezett, Jeannette álla hegyes volt, és apró gödröcske látszott rajta. A kalapját közben levette, de a haja most is a fejére simult, a fürtjei csak a fülénél göndörödtek. Finom vonásai voltak, és az apró ráncok a szeme alatt csak még szebbé tették. Karcsú dereka volt és széles válla – vagy talán csak kissé görnyedt tartása miatt tűnt így. Midhat maga elé nézett, hüvelykujját pohara hideg szárának nyomta.

– Később, drágám. Marian az unokahúgom. Jövő héten megy férjhez, így ön tanúja lehet majd egy francia esküvőnek! Egy kultúrához valójában az esküvői szertartás a kulcs. Ha az ember lát egy esküvőt, megérti a társadalmat. Milyen volt az utazás?

– Az utazás hosszú volt, el is fáradtam. Ez igazán ízletes.

– Remekül beszéli a nyelvünket – jegyezte meg Jeannette.

– Köszönöm. Francia iskolába jártam Konstantinápolyban.

– Érdekelnének az első benyomásai – vette át a szót a docteur. – Jeannette körbevitte már a városban?

– Fáradt, papa. Autóval áthajtottunk a belvároson.

– Gyönyörű város – jegyezte meg Midhat.

– Nos, remélem, jól érzi magát itt. Montpellier nem nagy, és gyanítom, hogy szívesebben jár majd be gyalog az egyetemre, míg kitart a jó idő. De Pisson segít majd önnek az első pár napban. Hétfőn je crois qu’il y a une affaire d’inscription, utána pedig tout va de l’avant.

Több szó is akadt a mondataiban, amit Midhat nem értett. Bólintott.

– Csodaszép épület – szólalt meg Jeannette. – Az orvosi kar. Tudja, egykor kolostor volt.

– Ah, merci – felelte Midhat a szobalánynak, aki újratöltött neki. – Bikfi, elnézést, ennyi bőven elég! Nem, ezt nem tudtam.

Molineu hátradőlt, és a tekintetét a plafonra emelte. Az arca ráncos volt, a hajába fehér szálak vegyültek, de a teste mozgékonynak látszott. Nadrágjának keskeny dereka volt, széles combizmának mélyedése látszott a nadrág szövetén át. A térdére tette a kezét, majd újra felpattant, a cipősarka koppant a padlón.

– Nagyon lelkesek vagyunk az érkezése miatt! Attól tartok, rengeteg kérdést fogunk feltenni önnek. Szakmámat tekintve jómagam szociálantropológus vagyok. A szívemnek legkedvesebb dolog a kérdésfeltevés.

Midhat az utolsó kifejezést nem értette. De Molineu ujjai hegyével megérintette a mellkasát, Midhat szívét pedig heves dobogásra késztette a rátörő félelem, hogy Molineu most esetleg az orvosi praxisról beszél.

– Sok tanulnivalóm van – felelte. – Nagyon új vagyok.

– Abszolút, abszolút! Mindig rengeteg tanulnivaló akad. Persze nem mindig vagyunk ennyire újak.

– Jeruzsálem közelében lakik? – érdeklődött Jeannette.

Midhatban önkéntelenül is felötlött az egyik ábrándkép a hajóról, és maga előtt látta a Jeruzsálem óvárosában bolyongó képzeletbeli párizsi nőt. Forróság öntötte el, és a tőle telhető legpergőbb franciasággal így felelt:

– Mi északra vagyunk Jeruzsálemtől. Öt-hat órányira. Veszélyes tud lenni. Át kell utazni az Ain-al-Haramiján, egy hágón két hegy között. Úgy este kilenc óra után ott már rablók vannak.

– Ajna… mi a neve? – kérdezte docteur Molineu.

– Ain-al-Haramija, ja’ni, azt jelenti, a hely, ahonnan jön a víz. Nem tudom, hogy mondják.

– Tenger?

– Nem, a földből.

– Folyó? Tó?

– Nem, a földből, lentről…

– Kút? Forrás?

– Forrás, forrás! Az Ain-al-Haramija azt jelenti, Rablók Forrása.

Megszólalt a csengő, és egy pillanattal később Georgine, a szobalány lépett be a szobába.

– Mademoiselle Marian et Monsieur Paul Richer.

– Az emlegetett pár! – szólalt meg Molineu. – Midhat, kérem, ismerje meg az unokahúgomat! Ő itt Marian.

Az ajtóban álló fiatal nő zöld ruhát és csillogó zöld cipőt viselt. Mögötte egy vörös, fürtös fej közeledett, és Midhat azonnal felismerte a gőzhajó kapitányát, Gorint.

– Jó estét, capitaine! – üdvözölte.

Jeannette hirtelen hátrafordult, a vörös hajú férfi pedig így felelt:

– Bonsoir! – Viszonozta Midhat biccentését, és a kezét nyújtotta: – A nevem Paul Richer. Örvendek!

– Üdvözlöm – szólalt meg Marian.

– Marian a mi ifjú menyasszonyunk – tette hozzá docteur Molineu.

Midhat az általa Gorin kapitányként ismert férfi cserzett arcára meredt, miközben mindenki leült. Lázasnak érezte magát. A szobalány új poharakat hozott a szíverősítőhöz, és a fáradtság hullámokban tört rá Midhatra – azzal próbálta elűzni, hogy sorban megmozdította a lábát, a karját, a lábfejét, bármit, csak hogy továbbra is jelen tudjon maradni itt, ezen a díványon, ebben a kék szalonban.

– Drága Marian, el sem hiszem, hogy ilyen hamar lesz! – szólalt meg Jeannette.

– Ő itt ifjú vendégünk du Proche-Orient – jegyezte meg a docteur –, Monsieur Kemál, aki azért jött, hogy orvoslást tanuljon az egyetemen. Ami azt illeti, épp most érkezett. Gondolom, kissé désorientének érzi magát jelen pillanatban.

– Papa!

– Vraiment! – mondta a férfi, aki vagy Gorin kapitány volt, vagy mégsem. – Hová valósi?

– Nábluszba, ez egy város Jeruzsálemtől északra, Damaszkusztól délre.

– Pompás.

– Orvos lesz – tette hozzá Jeannette.

Midhat elfordította a felsőtestét. A kifacsart póz éberebben tartotta. És lehetővé tette, hogy újra szemügyre vegye a férfi arcát.

Most, hogy újra megnézte, megerősítést nyert a meggyőződése, hogy ez itt mégsem Gorin kapitány. A rőt pofaszakáll nem volt ismerős, sem a napszítta arc. Ez itt egy idegen, a neve Paul Richer, és az ajkán játszó mosolyból ítélve egyértelműen észrevette, hogy Midhat őt tanulmányozza. A felismerés ugyanolyan élesen hasított belé, mint első tévedésének pillanatában, és Midhatot keserű nyugtalanság fogta el.

– Monsieur Midhat! – szólalt meg Jeannette. – Bizonyára nagyon fáradt. Inkább nyugovóra térne? Georgine, Monsieur Midhat talán szívesen megnézné a szobáját. Úgy fest, mint aki… nyilván nagyon fáradt a hosszú út miatt.

Így hát kevéssel este hét előtt, 1914. október 20-án Midhat Kemált felkísérték egy sarokszobába a montpellier-i Molineu-ház emeletén. Az ablakból a sötét kert látszott, a túlsó végében egy hatalmas fa. A szoba falát sárga csíkos tapéta borította, és az ággyal szemközt, a kandalló mellett egy szék állt és egy asztal, rajta egy váza liliom, narancsszínű virágpor hullott ki belőle a fényes furnérra. Az utazóládája ott állt a szekrény mellett. Kioldotta a cipőfűzőjét, és lefeküdt.

Hanyatt fekve újra a Paul Richer nevű idegenre gondolt. Göndör, vörös haj, barázdált arc. A többit nehezebb volt felidézni. Érezte a tenger ringatózását, és lehunyt szemhéja mögött újra lejátszódtak a nap eseményei: a kéklő messzeségből kirajzolódó francia partok; az utasok, ahogy reggelijüket félbehagyva az ablakokhoz sereglenek; Marseille kikötője, a tülekedés a partra vezető pallóknál, a kocsik, a füttyentések; ahogy Jeannette kinyújtott kézzel feléje lép; a város az autó ablakán át; a szíverősítő, a szalon, a hálószoba, a plafon. Rájött, hogy a szeme csukva van, és kinyitotta.

A színek eltűntek. Az oldalán feküdt az ablak előtt, a padlón foltokban gyűlt össze a holdfény. A sötétségben a szoba nagy volt és puha. Midhat félig aludt, félig ébren volt. Feltápászkodott – hideget érzett. Zakó le, nadrágtartó le, az inget kigombolni. És ekkor egy suttogás, egy koppanó nesz – nem emberi, két egymáshoz súrlódó tárgy hangja. Az ajtóra meredt, és nézte, ahogy a betolakodó huzattól halkan kinyílik. A zár nyelve nem kattant a helyére, amikor becsukta.

Felállt, lenyomta a kilincset, és az ajtó némán kinyílt. Ott volt előtte az emeleti hall szürkén és üresen. Semmi huzat, bár a levegő kicsit hűvösebb volt. A lépcsőt borító szőnyeg vége kissé felkunkorodott. Felette a lefelé vezető korlát kanyargós íve. És a hall túlsó végének sarkában, ott, ahol összesűrűsödött a sötétség, egy lámpa állt egy csukott ajtó mellett.

Midhat visszahúzódott a szobába. Addig tolta az ajtót, amíg meg nem hallotta a zár kattanását, azután visszabújt a hideg takaró alá. A szemét a sötét plafonra szegezte és lehunyta, az ágynemű hamarosan olyan meleg lett, mint a bőre, és el tudta képzelni, hogy otthon van, Nábluszban. Egy emlék bukkant elő, abból az időből, amikor úgy tizennégy évesen alva járt. Az imádságra szólító kiáltásra ébredt, és ott találta magát az ágyban a nagyanyja, az ő tetája mellett, aki fél karjával átfogta a derekát. Zavartan, szégyenkezve igyekezett felülni, fél lábával lelépett a hideg kőre – de teta előrehajolt, és végigsimított a haján. „Beszéltél álmodban – szólalt meg. – Semmi baj, habíbi, aludj csak, habíbi!”

2

A Birodalom alkonyának éveiben az idő mérése egyre nagyobb gondot okozott. Az esztendő hivatalosan még mindig márciusban kezdődött, amikor az adószedők zaklatták a fellahokat. De a keresztények a Gergely-naptárt használták, ami a januárral kezdődött, szökőévek szerepeltek benne, és néhány változtatás a liturgiájuknak megfelelően; és miközben a zsidók igazítottak a terminológiájukon, hogy alkalmazkodjanak a Föld ciklusaihoz, a muszlimok a holdnaptárt, a hidzsrit követték, és az idő múlásával fokozatosan eltolódtak az évszakok.

Midhat gyerekkorában Nábluszban mindenki, még a nem muszlimok is a Holdat követték, és Abdul-Hamíd szultán új frank óratornya dacára kitartottak az arab időszámítás mellett. A muszlimok azt tartják, a Mindenható úgy tervezte meg a világegyetemet, hogy minden egyes napszálltakor az emberiség óráját a tizenkettedik órára kell állítani, így engedelmeskedvén a világ órájának. Ezért amikor leszállt a sötétség, Náblusz gazdag lakói városszerte elővették a zsebükből az órájukat, a körmükkel kihúzták a felhúzógombot, és addig tekerték a mutatókat, amíg a tizenkettesre nem értek, majd ha indíttatást éreztek rá, elrohantak a mecsetbe.

Egész kisgyerekként Midhat a tetája, Umm-Táher mellett aludt telente. Ötéves korában az óváros falán túlra költöztek, egy közös udvarra nyíló, ívelt falú helyiségekből álló házból egy külön szobákra tagolt, szögletes, modern épületbe a Garizim-hegy lábánál. Új szobája ablakából nézte az évszakok változását, a láthatáron ott magasodtak a Dzsebel-es-Sejk havas csúcsai.

Aznap, amikor Háddzs Táher, Midhat apja bejelentette a második eljegyzését, teta kijelentette, hogy ő már egy hónappal korábban ott látta a kocsit a hegyen. Teta jóslatai soha senkit nem óvtak meg, mivel sosem tudta, mit jelentenek, és mindig csak utólag gyötörte a kísértő emlék. Többek közt a saját férje halálát is előre látta.

– Látomásom volt egy koporsóról egy kék szőnyegen. Ott láttam a sarkát a kék szőnyegen! Anyám házában voltam, és akkor láttam újra, amikor meghozták a koporsót Jaffából, és letették a lábam elé. A saját szememmel, ezzel a szemmel itt, ni, lenéztem, és ott láttam a koporsó sarkát, meg a szőnyeget alatta!

Háddzs Táher első házassága Midhat édesanyjával teta műve volt. A lány Dzsenínből származott, jó családból, és Táher szerette őt.

– Anyádnak zöld szeme volt. Az arca meg lapos, ilyen – nyomta rá az ujjait a saját arcára –, vallah, mint egy kisfiúé!

Ha teta előre látta, hogy ez a lány bele fog halni a tuberkulózisba, megtartotta magának. Midhat kétéves volt, amikor történt. Az apja épp Egyiptomban volt. A ház megtelt síró asszonyokkal, és miközben a testet mosták az ebédlőasztalon, a házvezetőnő durumlisztből készült süteményt hozott ki a hallba, Midhat összemorzsolta a tenyerében, és csak utána nyalta le az édes darát a kezéről. Amint az apja megjelent az ajtóban, teta feljajdult, és úgy kapaszkodott meg az asztal szélébe, mint aki menten összeroskad.

Háddzs Táher nem időzött sokáig Nábluszban. Kairói ruhakereskedése gyors ütemben növekedett, nagyobb odafigyelést igényelt. Bár új alkalmazottakat is felfogadott a Muszki utcai boltba, és újabb fiatalembereket, akik a selymet szállították a Golánról, sosem felejtette el azt, amit az apjától tanult a személyes kapcsolatok ápolásának fontosságáról az üzletben. Addigra az „Al-Kemál” jelentése kairói körökben már kezdett a különlegesen jó minőségű ruházat szinonimájává válni – Háddzs Táher Kemál nem vezethette a távolból az üzletet. Ahogy névtelen futárokra sem hagyatkozhatott, hogy azok gyűjtsék be a selymeket a kereskedőktől. Rendszeresen meg kellett jelennie az üzlethelyiségben, ugyanakkor személyesen kellett északra utaznia a készletért, az új küldöncöket kizárólag arra tartotta, hogy lépést tarthassanak a kereslettel. A folyamatos jelenlét kimerítő volt, de jövedelmező: biztosította a vásárlók lojalitását és a kereskedők becsületességét. Ezenkívül az utazások változatosságot hoztak az életébe – útközben meg tudott állni Nábluszban, benézni az intézőjéhez, Hisámhoz a helyi boltban, eltölteni egy estét az anyjával és a kisfiával, mielőtt visszatér és ellenőrzi a főkönyvet a Muszkin. Amikor a felesége temetése után visszatért Kairóba, szívesen útnak indult volna megint, de az üzletben nincs idő a gyászra. Közeledett az ünnep, a kereslet nőtt, és muszáj volt Kairóban maradnia, hogy felügyelje a boltot.

Háddzs Táher a délelőttöket könyveléssel töltötte egy szantálfa íróasztal mellett a hátsó helyiségben. Délutánonként elvegyült a vevők között. Ezt a napirendet az évek során alakította ki, és a ritmusa olyan precíz volt, hogy sokszor abban a másodpercben, amikor a boltsegéd bekopogott az ajtón, hogy jelezze, itt az ebédidő, épp az utolsó számjegyet írta be a főkönyvbe, és ez az időbeli gazdaságosság, az érzés, hogy egy másodpercet sem veszteget el két tevékenység között, elégedettséggel töltötte el.

De nem sokkal a felesége halála után ez a napirend felborult. Gyászát megneszelve számos kairói üzletember kezdte el zaklatni délelőttönként, és a könyvelésnek szentelt órák sajnálatos módon átfolytak a délutánba. Minden másnap újabb férfi jelent meg, óvatosan közelített, az íróasztal előtt kidüllesztette a mellkasát, és ecsetelni kezdte a leánya erényeit. Háddzs Táher mindegyikük ajánlatát megköszönte és visszautasította. De pár hét elteltével a látogatások kezdték megtenni a hatásukat, és udvarias elutasítás helyett néhány esetben vonakodva elfogadta a meghívásukat az otthonukba. Egy idő után a hízelgés is megtette a hatását, a meghívásokra szertartásos modorban mondott igent. Mert kezdett egyértelműnek tűnni: természetesen megérdemli, hogy újranősüljön, méghozzá jól. Mivel jó üzleti érzékkel rendelkezett, Háddzs Táher tisztában volt a divat és a népszerűség fogalmának ingatag voltával, és mivel jelenleg épp gazdag kereskedő volt és híres a hölgyek körében, tudta, jól teszi, ha ezt kihasználja.

Egyiptomi nőrokonok híján nem akadt senki, aki szemügyre vette volna a jelentkezőket. Az anyját bevonhatta volna, de az idős asszony továbbra is a fia első feleségét gyászolta, ezért Háddzs Táher elvetette az ötletet. Helyette egy Rabab névre hallgató barátnőjét bízta meg a feladattal, aki könnyűvérű táncosnő volt, és gyakran szeretkezett Táherrel a fellépések után Zamálekben. Rabab kisebb díjazás fejében elvállalta, hogy utánanéz a jelentkezőknek, és diszkréten ellenőrzi a családi hátterüket. Eltelt egy hét, és csütörtök este Háddzs Táher épp akkor érkezett, amikor Rabab belebújt a köntösébe a színfalak mögött.

A nő zárt ajakkal mosolyogva elővett egy étlap hátuljára írt listát. Ennek gazdag a családja, sorolta, de az anyja egy disznó. Ez itt négy nővér közül az egyik, a legkevésbé vonzó. Nagy kár: két nővére is csinos. Ez itt nem gazdag, de a családja kellemes. Népszerű, közismert. Hogy csinos-e? Tűrhető, de nagyon aprók a fogai. Ez itt egy kopt. Idegesítő. Ez itt egész biztosan a legszebb az összes közül…

– Mi a neve? – kérdezte Háddzs Táher.

– Laila. A család tűrhető. Tehetősek, de nem szörnyen.

– Az anyja milyen?

– Kedves. Vonzó is.

Nem telt sok időbe eldönteni. Háddzs Táher levelet írt Laila apjának, és napokon belül aláírták a szerződést és kitűzték az esküvő időpontját. Háddzs Táher csak ekkor hívta meg az anyját, jöjjön el Nábluszból a szertartásra. Az asszony nem vett részt sem az asszonyok hagyományos lakodalmi kiáltozásában, sem a táncban.

Lailának sűrű haja és vékony nyaka volt, és a hagyományokhoz híven ki nem állhatta a mostohafiát. Különösen az érintését gyűlölte, és ha tehette, lefejtette Midhat ujjait a férje hüvelykujjáról. Mivel inkább a saját családja közelében szeretett volna maradni, Háddzs Táher látogatásai Nábluszban egyre ritkultak. Már gyakrabban küldött maga helyett valakit ellenőrizni a helyi boltot, és az utazásra fordított időt a Golánra tartogatta, Midhatot pedig egyre hosszabb időszakokra hagyta magára tetával a Garizim-hegyen.

Midhat emlékei ebben az időszakban kezdtek összemosódni. Az apjából egy nagy térd lett, egy hang a szoba túlsó végében. Teta rózsavíztől és édes ibolyától illatozó, párnás kebel volt. Laila egy csontos fal. Az anyja puha semmi.

Miközben Táher és Laila Nábluszban tett látogatásai megritkultak, a tantermekben egyre terjedt a pletyka a vagyonukról. Midhat unokatestvére, Dzsamíl, aki alattuk lakott, azt hallotta, Háddzs Táher abból gazdagodott meg, hogy kairói házának kertjében a fáraók kincsére bukkant.

Tetából kitört a nevetés. Az ajtóban guggolt, épp megjavított valamit.

– Ne feledjétek, fiúk, az irigy embernél nincs boldogtalanabb!

De amikor Táher megjelent Nábluszban, teta dühösen méregette az új feleségét. Táher tökmagot ropogtatott, Midhat pedig ott állt, és a nagy térdet nézte, ami fel-alá mozgott, ahogy az apja a tál után nyúlt. Tetszett neki a szögletes rés az apja két lába között, ahogy a combján nyugtatta a másik bokáját, és mivel akkoriban folyton késztetést érzett, hogy kitöltse a réseket, minden vágya az volt, hogy bemásszon az apja lába alá és beálljon abba az emberi fülkébe. Majd a lábak keresztezték egymást, és a fényes cipős, nagy, lelógó lábfej átváltozott egy tökéletes hintává, ami arra várt, hogy ő ráüljön. Az apja mellett ott figyelt Laila.

Egy emlék az apjáról maradandóbbnak bizonyult a többinél. Midhat később nem tudta megmondani, hány éves lehetett – talán hat vagy hét –, de a bizonytalanság miatt a kép mitikus vagy álomszerű jelleget öltött, és érdemtelenül nagy teret kapott az elméjében, mivel a sok hasonló reggel közül épp ez maradt meg benne.

Az emlékképben hajnal van a Garizim-hegyen, és a tálalón csattanva becsukódik a kenyértartó bádogfedele. Két bőrönd áll az ajtó mellett. És ott van baba, a fején fez, barna gyapjú utazókabát van rajta, azt suttogja, jó reggelt, és lehajol egy csókért. A lehelete emberi és édeskés, és két duzzadt vörös pórus látszik a bajusza alatt. Midhat az ajtóból nézi, ahogy az apja felszíjazza a csomagokat a ló két oldalára. Baba nyeregbe száll, és mielőtt elindul, hátrafordul, és a fiára néz. A reggel párás lehelete kékes homályként ül az olajfák fölött, és Háddzs Táher Abu-Midhat eltűnik lefelé a ködben.

Tavasz volt, amikor levél érkezett a hírrel, hogy Laila várandós. Teta tapsolt, és sorra érkeztek az asszonyok, hogy gratuláljanak neki. Eljött a nyár, az égbolt ontotta a perzselő hőséget. A házak téglái hamuszínűvé fakultak. A friss hajtások elsárgultak és kiszáradtak. A számum fojtogató porfelhő kíséretében érkezett, és Náblusz édesvízi forrásai közül négyet kiszárított. Amikor végre megérkezett az eső, áradatként zúdult alá.

Midhat először azt hitte, a viharra ébredt fel. Azután hangokat hallott. Az ajtóhoz lopózott, és az apja alakját látta meg a hallban, a lámpa fényében állt, és lerázta a karjáról a vizet. Teta lépett be a fénykörbe, több réteg ruhát vett el tőle a vibráló sötétségben. Amikor Midhat újra felébredt, már reggel volt, és a nagyanyja ott ült az ágya szélén. A takarón át megfogta Midhat bokáját, és csendesen azt mondta:

– Itt van apád. Feldúlt a kisbaba halála miatt. – Az apja nedvességtől alaktalan ruhái napokon át lógtak az akasztókról a konyha falán.

A második baba érkezésekor Táher és Laila visszaköltözött Nábluszba. Nem sokkal később Midhatot egy konstantinápolyi iskolába küldték. Az unokatestvére, Dzsamíl már elvégezte az első évet a Mekteb-i Szultaniban, így a távozás nem volt olyan félelmetes, mint lehetett volna. Valójában Midhat egész évben irigyelte Dzsamílt, aki tizenhárom évesen már kész férfi volt, és cseppet sem törődött a szünidőre hazahozott tankönyveivel. Midhat látta a feldőlt könyvkupacot a padlón az unokafivére szobájában, kilátszott a gerincük, igyekezett kibetűzni a címeket. Amikor őt is odaküldték, a változást nem annyira távolodásnak, inkább továbblépésnek érezte.

A Mekteb-i Szultani – ami más néven Lycée Impérial néven volt ismert – nagy, sárga, bentlakásos iskola volt a Boszporusz partján, fekete-arany kapuval és gondozott kerttel. Az osztálytársai a Birodalom különböző részeiből érkeztek: örmények, görögök, zsidók Macedóniából, maronita keresztények a Libanoni-hegységből, még bolgárok és albánok is, amíg az a terület el nem veszett – és igaz, hogy a többség török volt, főként hivatalnokok és katonatisztek fiai, mégis, Midhat itt kóstolt bele először a kozmopolita életbe. Egy intenzív franciakurzust követően tökéletesítette az oszmán török nyelvtudását, belekóstolt az angolba és a perzsába; tanult asztronómiát és matematikát, a kalligráfia és a geográfia untatta, a filozófia és a természettudományok pedig izgatták. Az iskolai órarendet a frank időszámításhoz igazították, így ahelyett, hogy a napnyugtától napnyugtáig eltelt időt vették volna alapul, mint Nábluszban, a diákok itt déltől délig számolták a napokat.

Itt, a Lycée-ben fedezte fel Midhat először önnön különállóságát. Egyik reggel zuhanyzás közben épp a lakkozott fadeszkán állt a lefolyó felett, a szappanhabot mosta magáról, a víz végigfolyt a lábán, és homályosan eszébe jutottak az odakint sorban várakozó fiúk, miközben ő egyedül volt idebent. Akkor ötlött fel benne. Lenézett a testére, és ráébredt, hogy ez a kéz csak az ő keze, és hogy a szemével csak ő lát. Különös érzés volt, amit csupán az ajtó által támasztott akadály provokált ki belőle, ami bent tartotta a vizet és kint a többi fiút. Igazából korábban is tisztában volt ezzel – csak most sokkal konkrétabban érezte. Előtte soha nem jutott eszébe feltenni a kérdést, vajon miért épp Midhatnak kell Midhatnak lennie, és hogy senki más nem lehet Midhat, illetve hogy Midhat nem lehet senki más. És miközben értetlenül állt a dolog előtt, forró víztől kivörösödött, egyenes fekete szőrszálaktól pihés lábára lepillantva azt sem tudta elképzelni, hogy ez másként is lehetne. A felismerés olyan volt, mint egy apró áramütés, ami egyszerre bezárta a testébe, és elidegenítette tőle. A felismerés épp olyan különös volt, mint amilyen fájdalmas, és amikor később nyugodtan próbálta felidézni az érzést, nem volt rá képes. Még azzal is kísérletezett, hogy belépett a zuhany alá és lenézett a kezére, hátha újraéli az élményt, de az áramütés elmaradt. A következő négy év során többször újra elfogta az érzés, de csak ritkán. Egyszer-kétszer az osztályteremben érezte, amikor a gondolatai elkalandoztak, és az ujjai között tartott tollra meredt. És néha álom és ébrenlét között félúton, amikor az ágyában feküdt, Dzsamíl ott hortyogott a szomszéd priccsen, és az agya összemosta a nap eseményeit – olyankor érkezett az érzés: az egyedüllét felvillanyozó, diadalmas és gyötrelmes, nem e világi érzése.

A szünidőben Midhat és Dzsamíl a komppal kelt át a Boszporusz ázsiai oldalára, azután vonatra szálltak Hajdár-pasából Damaszkuszba, majd délnek indultak, Náblusz felé. A kisbaba, Muszbah, szakaszosan nőtt. Egyik évben Laila még gömbölyű volt a terhességtől, a következő évben pedig már ott volt egy második gyerek, a rákövetkezőben pedig egy harmadik. Egyik évben Midhat hazatérve megtudta, hogy az apja és Laila visszaköltöztek Kairóba, ő pedig újra magára maradt tetával a Garizim-hegyen.

Azután az oszmánok bekapcsolódtak a háborúba, és az idő természete szó szerint változásnak indult. Vita támadt néhány hadihajó miatt – a britek visszakövetelték őket, a törökök pedig eladták a németeknek –, és annak ellenére, hogy az oszmánok továbbra is semlegességet színleltek, titkos egyezményt írtak alá Németországgal a Gergely-naptár szerinti 1914 augusztusában. Megkezdődött a mozgósítás, és a fegyelem érdekében az összes órát átállították a frank időszámításra.

Az iskolában a török fiúk izgatottak voltak, de sok gazdag vidéki férfi mindent elkövetett, hogy elkerülje a kaszárnyát – a Háddzs Táher korabeliek fizettek, hogy elkerüljék a besorozást az oszmán hadseregbe, de időközben megváltoztak a szabályok. Akadtak olyan nábluszi fiatalemberek, akik kihasználták a sorkötelezettség egyik kiskapuját, és elszegényedett falusi nőket vettek feleségül; mások a családjuk házában bujkáltak; megint mások Európába szöktek. Dzsamíl katonaírnokként talált állást Konstantinápolyban, így sikerült elkerülnie a frontszolgálatot, a kairói Kemál-kereskedés pedig már olyan jövedelmező volt, hogy Háddzs Táher azt tervezte, Franciaországba küldi Midhatot.

Bár a törökök már a hadba lépésre készültek Franciaország ellen, a Mekteb-i Szultaniban továbbra is mindenki Európa csúcsának és a modern kor példaképének tekintette. Észak-Afrika és a Levante nagy utazói mindig felkeresték Franciaországot, és egy etimológiai véletlen folytán még az európai, „frank” időszámítás is a franciákhoz kapcsolódott. Micsoda lehetőség egyenesen a modernitás szívébe utazni, és ott tanulni! Tizenkilenc évesen Midhat Kemálban nyiladozott az ambíció. És örült az apja döntésében megmutatkozó bizalomnak és a szeretetnek, ami eltávolítja a háború útjából.

Életében először utazott Kairóba, Alexandriába menet. Az út alatt az anyjára gondolt. A gondolataiban nem volt több egy ismerős, gyakran szólongatott, de a valóságban mindig távol maradó hálóinges árnynál, illetve egy kitörölhetetlen érzésnél: annak ellenére, hogy két évet töltöttek együtt a földön, az anyja azért halt meg, hogy Midhat élhessen. A kölcsönhatások halálos logikája: amikor az anyja létezett, ő nem, és amikor ő létezett, az anyja nem. Mintha egy vastag üveglap mögül figyelte volna a kairói utcák nyüzsgését. Az európaiakon meglepődött: az egyiptomiaktól és a görögöktől elkülönülve, kávéházakban csoportosultak, halvány színeket viseltek, és jellegzetes árnyékot vetettek a birodalmi napsütésben. Az apja háza ugyancsak meglepte. Fehér, kétszintes villa volt, gyümölcsfák vették körül, a termésük az ablakoknak koccant. Az nem lepte meg, hogy Laila mogorván fogadta az érkezésekor, hogy ott pusmogott a folyosón a szobája előtt, ahol Midhat aludt, és hogy megpróbálta kirekeszteni a társalgásból vacsoránál.

Az elutazása előtti este az apja megállította a lépcsőn.

– Habíbi, gyere velem, al-maktab!

A dolgozószoba zsalugáterének résein át látszott a nap maradéka, és Midhat nézte, ahogy az apja átnyúl az íróasztalon a sápadt fénycsíkok előtt, és hallotta, ahogy kinyílik egy fiók. Háddzs Táher egy maroknyi lila selymet húzott elő belőle – a kelme alatt megcsillant valami. Egy aranyszínű korong. Az apja a selyemmel végigdörzsölte a véseteket.

– Ez a tiéd, Midhat.

A zsebóra nehéz volt és hűvös. Midhat felnyitotta a fedelét. A díszes, zománcozott számlapból három apró fekete mutató emelkedett ki. Az egyik a perem mentén mozgott, sorban mutatta az arab számokat.

Az apja egy zsebkést vett elő.

– Így kell kinyitni a hátulját.

A pengét az óra peremébe csúsztatta, mire a korong hátulja egy láthatatlan zsanéron kifordult. A belsejében egy sor fogaskerék látszott csavarral felerősítve ezüst lemezekre, és kettő kivételével mind mozdulatlan volt: az egyik vadul pörgött, és meghajtott egy kisebb, szomszédos fogaskereket, ami szabályos időközönként elfordult. A kisebbik kerék kattogó hangot hallatott. Katt, katt, katt.

– Köszönöm, apám! Köszönöm.

– Isten tartson meg, habíbi. Vigyázz rá!

3

– Merre van a menyasszony édesanyja? – kiáltotta el magát a fényképész a lepel alól előbújva.

Egy asszony futott keresztül a pázsiton, a szélben ruhája a lábához tapadt. Az egybegyűltek utat engedtek neki az első sorba. Egy villanás, egy hangos pukkanás, és a fényképész újra előbukkant, hogy visszahelyezze a lemezt.

– Üdvözlöm, Monsieur Kemál! – szólalt meg egy elefántcsontszínű mellényt viselő testes férfi. – A nevem Sylvain Leclair.

Silvain Leclair bajusza beszéd közben időnként megrándult. Midhat viszonozta az üdvözlést, Sylvain pedig hosszú, közönyös pillantást vetett rá. Levette a kalapját, vékony szálú haja felborzolódott a tarkóján.

– Ön a menyasszony vagy a vőlegény rokona? – érdeklődött Midhat.

Leclair arckifejezése nem változott. Docteur Molineu-höz fordult.

– Jöjjön csak, Frédéric! Beszélni akarok magával.

A két férfi odébb lépett, Midhat pedig azon töprengett, vajon valami rosszat mondott-e.

– Jól érzi magát, Monsieur Kemál?

Jeannette állt mellette, kék ruhát és fehér csipkekesztyűt viselt.

– Elmondom, ki kicsoda – folytatta. – Bonjour, Patrice! Az ott… abban a nagy kalapban Madame Crotteau. A férje tavaly halt meg agyhártyagyulladásban. Kissé idegesítő tud lenni, én szóltam! Az pedig, akinek köszöntem, Patrice Nolin. Professzor volt az orvostudományi karon, bár sajnos már nyugdíjba vonult. Tavaly írt egy könyvet az állatok szociális életéről. És egészen a háború kitöréséig Kongóban élt. A két lánya Carole és Marie-Thérèse, az a kettő ott. Az Marie-Thérèse, a narancssárga ruhában. Uramisten, hát nem rémes darab?

Marie-Thérèse ruhája inkább piros, mint narancssárga, gondolta magában Midhat, és neki tetszett az áttetsző szatén anyaga. De azért bólintott – szokatlan volt, hogy egyedül birtokolja Jeannette figyelmét. Egy héttel ezelőtti érkezése óta a lány gyakran rámosolygott, de csak távolról, és nem sokat beszélgetett vele. Az apja viszont folyton kérdésekkel zaklatta, amikor alkalma nyílt rá, leggyakrabban a reggelinél. Néha Jeannette is bekapcsolódott a társalgásba – például aznap reggel úgy tűnt, élvezettel taglalja a très, a trop és a tellement közti különbséget, és azt is felfedezték, hogy az utóbbi kettőnek nincs arab megfelelője. De gyakrabban megesett, hogy még a reggeli befejezése előtt felállt az asztaltól, és eltűnt a ház valamelyik távoli szegletében, Midhat pedig csak este, az egyetemről hazatérve látta viszont.

– A férfi, aki Carole-lal beszélget, Carl Page, egy bankban dolgozik. Az anyja Sarah Berhardt barátnője. A fiát már behívták, Ypres-be megy. Az a vörös nyakkendős pedig Xavier, az unokatestvérem, Marian fivére. Ő joghallgató. Laurent pedig szintén az orvostudományi karra jár. Majd bemutatom őket magának.

Laurent magas, szőke férfi volt, és épp kissé meggörnyedve társalgott egy köpcös, keménykalapos férfival. De Jeannette nem kezdeményezett semmiféle bemutatást. Inkább folytatta:

– Az ott vele Luc Dimon. Az övé a legnagyobb szőlőbirtok a régióban.

– Ők itt mind a menyasszony barátai?

– Akiknek a nevét felsoroltam. A vőlegény társaságát nem ismerem. Ők főleg Nizzából érkeztek.

Most docteur Molineu elegyedett beszélgetésbe Patrice Nolin-val a vacsora helyszínéül szolgáló sátor bejárata közelében. Nolin külsejében volt valami lányos. Távol ülő szemek, rózsás arc. Molineu arca élénk volt. Pontosan így nézett ki reggelinél is, valósággal remegett az izgalomtól, valahányszor olyan kifejezéssel szembesültek, amit nem lehetett lefordítani.

A tömeg elindult, egy lakáj emelte a magasba a karját a sátor bejáratánál. Midhat nevét „Monsieur Methat Kemalként” tüntették fel a táblán, Jeannette neve mellett. Barnamártásban tálalt szárnyashúst szedtek maguknak a hátsó asztalról, és miközben helyet foglaltak, az asztal túloldalán Sylvain Leclair bukkant fel Luc Dimon társaságában.

– Le jeune Turc! – jegyezte meg Sylvain Leclair.

– Ami azt illeti – felelte Jeannette –, Monsieur Midhat palesztin arabnak nevezné magát.

Midhat rápillantott. Valami felengedett a mellkasában.

– Szóval, Monsieur l’Arabe – folytatta Sylvain, és kihúzta a székét –, mi szél hozta Montpellier-be?

– Az orvostudomány – felelte Midhat. – Orvoslást tanulok az egyetemen.

– Megszökött a kaszárnyából? – Sylvain Leclair rezzenéstelen arccal Midhatra kacsintott. – Ő itt az én Dimon barátom; Luc, ez az arab fiatalember Molineu-éknél szállt meg. Monsieur Mid… quoi Mid… ha? Azért van itt, hogy ne kelljen részt vennie a háborúban.

– Sylvain! – szólt rá Jeannette.

– Csak tréfa volt. Dimonnak szőlőbirtoka van. A legnagyobb a régióban. A legjobb borral.

– Hohó, örvendek! Sylvain roppant szerény, hisz ő is kiváló borász. De tudja, mindannyiunknak gondja támadt a szőlőbetegségekkel, rémes volt.

– Egyeseknek kisebb gondja, másoknak nagyobb. Hallott már erről, Monsieur Kemál? Megtámadta a növényeket. Egy egészen apró valami. – Sylvain összecsippentette a hüvelyk- és a mutatóujját. – Phylloxera vastatrix. Une petite friponne. A kis mocskok az egész birtokomat tönkretették. Az összes szőlőlevelet apró göbök lepték el. Ezt itt egy Clairette Languedoc, megkóstolja, Monsieur Midhat?

– Köszönöm, nem. Jó, egy keveset. Köszönöm.

– Honnan ismeri Molineu-éket? – tudakolta Luc Dimon.

– Édesapám felvette a kapcsolatot az egyetemmel, docteur Molineu pedig volt olyan kedves, és felajánlotta, hogy vendégül lát.

– Micsoda áldozat! – jegyezte meg Sylvain. – Meséljen nekünk! Szeretnénk mindent megtudni arról, hogyan élnek önök.

Midhat nem tudta eldönteni, Sylvain gúnyolódik, vagy sem.

– Parancsol?

– Midhat, szabad bemutatnom magának Monsieur Laurent Toupin-t?

Jeannette egy lépést hátrált a széke felé, a magas szőke férfi állt mögötte.

– Örvendek.

– Én is örvendek – felelte Midhat. Ahogy elfordította a fejét, a sátor résén át befújó friss szélben érezte, hogy az arca izzad.

– Jól beszél franciául – jegyezte meg Laurent.

– Így igaz – felelte Jeannette. – Bocsássanak meg, uraim!

Laurent elfoglalta Jeannette megüresedett helyét. Az ingujját majdnem könyékig feltűrte, a karját erős, szőke szőr borította.

– Tudja, azt hiszem, láttam már magát bent az egyetemen… nagyon jellegzetes arca van. Én negyedéves vagyok, maga még csak most kezdte? Mit szól az órákhoz? Az első év, úgy emlékszem, kicsit unalmas, csupa bevezetés a tudományokba. A klinikai gyakorlatot is megkezdte már?

– Még nem – felelte Midhat. Tudatában volt, hogy Sylvain Leclair ott nyakalja a bort az asztal túloldalán. – Azt hiszem, a jövő héten indul.

– És élvezi? Én imádom az orvostudományt, komolyan, és imádom az orvostudományi kart is. Ez a világ legjobb tudományága. A csúcson vagyunk, legelöl, mi derítjük fel az ismeretlent. Tudja, azt szokták mondani, hogy az ember kifelé is beleláthat az ismeretlenbe, de befelé is. Megszokott dolog, hogy egy férfi a maguk régiójából Franciaországba jön orvoslást tanulni? Gondolom, egészen mások a hagyományok. Úgy értem, alig két évszázada még Avicenna műveit oktatták itt, az orvostudományi karon, de gondolom, azóta eltérően fejlődött a két ág.

Midhat mesterkéltnek érezte Avicenna említését. Rájött, hogy Laurent le akarja őt nyűgözni, és rögtön megkedvelte.

– Kairóban van egy egyetemünk – felelte. – Jó egyetem. Van egy másik Bejrútban is. De egyre több szíriai férfi tanul Európában, Angliában, Franciaországban, Németországban. És ugyanez zajlik a másik irányban is. Persze nem az egyetem miatt. Európa a legjobb, ezt mindenki tudja. De a francia módszert használják Szíriában és Egyiptomban is.

– Érdekes. Tudja, roppant érdekes megismerni önt. Jeannette azt mondja, ön muzulmán. Volt egy keleti hallgató, abban az évben diplomázott itt, a karon, amikor én kezdtem, bár most, hogy belegondolok, azt hiszem, ő keresztény volt. Mindenesetre itt nem gyakoriak, de az biztos, hogy jó orvos volt.

– Midhat, hogy s mint, minden rendben?

– Igen, köszönöm, docteur.

– Ne szólítson folyton docteurnek, Midhat, Frédéric a nevem! Látom, megismerkedett Laurent-nal. Laurent, örülök, hogy látom! Viszont túl hosszú a haja.

– A hadseregben hamarosan lenyírják.

– Ó! Patrice, Patrice, jöjjön, ismerje meg Midhat Kemált! Ide!

– Enchanté.

– Patrice most a kollégám, ugyanaz a szakterületünk. Korábban az emberi testet kutatta, most pedig a társadalmi testet.

– Frédéric! Un livre, seulement un livre.

– Szóval nem gondolja, hogy valaha is visszatér még az egyetemre?

– Mint mondtam, nekem az a gondom, hogy amikor kitör a háború… immédiatement c’est fini, ou sinon immédiatement, assez vite. Nem lesz többé szólásszabadság, nem lesz több szabad… eszmecsere.

– Á… igen, értem, mire gondol.

– Marian! – kiáltott fel Jeannette, aki közben visszatért, megállt mögöttük, és most a menyasszonyhoz beszélt a túloldalon. – A templom óta nem is láttalak! Olyan gyönyörű vagy! Paul merre van?

– Jaj, Jojo, annyira fáradt vagyok! Ajjaj… mennem kell.

– Mikor indul Flandriába? – kérdezte Laurent.

– Miután visszajöttek Nizzából, azt hiszem.

– Te nem mész, Laurent?

– Egy időre felmentést kaptam, mert önként jelentkeztem. De már nem sokáig.

– Ugyan már, csatlakozz hozzánk! Jelentkezz újra! Ne légy gyáva!

– Xavier megy.

– Mikor?

– A többiekkel együtt. Két hét múlva.

– És majd az összes hölgy téged ápol.

– Hallottál már Albert-ék német nevelőnőjéről?

– Nevelőnő? Nem, én csak a bankos történetet ismerem…

– Maman… maman…

Körülöttük a vendégek hangos széktologatás közepette felálltak. Négy piramis jelent meg a pavilon hátuljában. Midhat Jeannette nyomába eredt az asztalok között. A piramisok, most már látta, apró, kerek tortákból álltak.

– Megkínálhatom eggyel, Midhat?

– Bonjour, Madame Crotteau vagyok.

– Bonjour, madame, a nevem Midhat Kemál.

– Tudom. Hogy tetszik Montpellier? Ugye, gyönyörű? Frédéric elvitte már a Palavas-les-Flots-hoz?

– Mi a pokolnak vinném el a tengerhez? – kérdezte Frédéric. – Képzelje csak el, hogy elutazik egy másik országba, és ott azt mondják, hadd mutassuk meg a vizet, amin át idejött! Nem, Nicole. A kultúrát kell látnia, a várost, az otthonokat. Hallani a zenét, olvasni a trubadúrköltészetet… ez a fontos… a szagok, az okszitán vidék…

– Csakis egy párizsi lehet tellement fier du Languedoc.

Frédéric felvonta a szemöldökét.

– Anyám Dordogne-ban született.

– Muszáj eljönnie velem sétálni, Midhat – jelentette ki Laurent, miközben porcukrot szórt a padlóra. – Megmutatom a kerteket, rendben?

– Igen, az csodálatos lenne.

– Fantasztikus! Találkozzunk a Salle Dugès-nél, amikor süt a nap!

Csütörtökben állapodtak meg, ha jó az idő. Eljött a csütörtök és esett, így péntekre halasztották. Azon a pénteken a reggeli előadás az alsóbb évfolyamok számára a bevezetés volt a boncolás gyakorlatába – Midhatnak utána volt találkozója Laurent-nal, délben, a Lapeyronie-szobornál.

A Salle Dugès-ben hétről hétre fogyatkozott a tömeg. Mostanra már csak maroknyi francia hallgató maradt, akik orvosi indokkal kaptak felmentést a sorozás alól, amit néhányan bevallottak, míg mások mereven hallgattak róla.

Ennek ellenére a bátorságukat bizonyítandó mind a frontszlenget használták, a németeket „boche-oknak” nevezték, és tréfás megjegyzéseket tettek a porosz génállomány gyengeségéről. Sok fiatalabb oktatót is besoroztak, és a Midhat órarendjében szereplő nevek helyett többször is más jelent meg az előadóteremben. A csoporttársai főleg spanyolok és belgák voltak, de két svájci és egy angol is akadt köztük. Midhat volt az egyetlen arab és az egyetlen nem európai diák, és a Salle reggeli légkörében félszegséget érzett. Nem vett részt a beszélgetésekben – azt figyelte, hogyan tud valaki egy anekdotát tréfásan felvezetni, akár a poént is megelőlegezve: a hallgatóság már várja a csattanót, és egyhangúlag elneveti magát. Ha a humoros hangvétel már adott, bármi mulattató lehet, és mindenki kész nevetni a leggyengébb viccen is, csak hogy kedvére tegyen a többieknek.

Félszegsége ellenére a kiejtése javult, és az olyan szavakat, mint a „le thorax” vagy a „le capillaire”, egy külföldi precizitásával ejtette. A Rue de la Loge-on vásárolt magának egy új francia kalapot, egy kabátot és egy fekete esernyőt, és mindhárom holmit magával vitte az egyetemre azon a pénteken, amikor Laurent-nal volt találkozója, annak ellenére, hogy a sétájukat a jó időtől tették függővé.

Brogante professzor a műtőasztal végében állt.

– Az orvoslás nem egzakt tudomány – jelentette ki, miközben odanyúlt a tálcán sorakozó eszközökhöz, és megfordított egy szikét, hogy a hegye egy irányba nézzen a többivel.

A boncterem falai között, a lépcsőzetes padsorok felett Brogante hangja messzire szállt, így a hallgatók, akik körülállták a fehér lepedővel letakart, kiálló lábfejű és térdű holttestet, visszhangozva hallották a szavait.

– A tény, hogy a felhasznált adatok komplexek, hogy általában feltételezésekkel dolgozunk és nem bizonyosságokkal, semmit nem von le az orvoslás tudományos jellegéből. – Brogante keze a lepedő széle felé mozdult. – Ez csupán nagyobb tudományos körültekintésre ad okot.

A hallgatók izegve-mozogva igyekeztek, hogy lássák.

– Minden megfigyelés, amit orvosként teszek, egy javaslat. Egyéb jeleket keresek, hogy megerősítsem a diagnózisomat, vagy megpróbálkozom valamely eljárással, amelynek a végeredménye dönti el, helyesen értelmeztem-e a helyzetet.

A lepedő alól fekete haj bukkant elő, kéken csillant meg a magas ablakok fényében. Feltárult egy férfi viaszos, borotvált arca, majd a felsőteste is. Brogante visszahajtotta a lepedőt a lábakra, szikét vett a kezébe, és a szürke nyak felé közelített vele.

– Ahhoz, hogy feltárjuk a mellkasi és a hasi üreget, az első bemetszést a szegycsontnál ejtjük…

Brogante professzor hangja úgy szétáradt a helyiségben, hogy úgy tűnt, nincs vége, és Midhat már nem hallotta a különálló szavakat. Látta, ahogy a penge belevág a nyak bőrébe, nézte, ahogy a felső hámréteg könnyedén szétválik, mintha addig össze lett volna kötözve, és most kioldozták volna. Miután elvégezte az első, hosszú bemetszést, Brogante egy második, oldalirányú vágást ejtett. Ezek után egyesével visszahajtotta a bőrlebenyeket, mint négy száraz fedelet. Odabent szervek embertelen zsúfoltsága látszott. Túlérett vörös, lila és beteges sárga. Midhat nézte a hason végigfutó vértelen inakat, és hátrálni kezdett. A látómezőjében fekete foltok jelentek meg, amelyek összegyűltek, és kitakarták a tetemet.

Azon kapta magát, hogy egyedül ül az előadóterem első sorában. A többi diák hátát látta maga előtt, Brogante hangja pedig távolabbról hallatszott:

– Az epehólyag a gyomortáji zóna jobb szélén található. A caecum a jobb csípőnél helyezkedik el, és itt láthatják a felfelé haladó vastagbelet. Valaki meg tudja mondani, mely régió ez itt? Monsieur Havonteur?

Midhat nem látta a testet a hallgatóktól. Egy fej hátrafordult: Samuel Cogolati volt az, az egyik belga. Cogolati körülnézett, biztos senki nem figyeli-e, majd odalépett, és leguggolt Midhat széke mellé.

– Tout va bien?

– Qu’est-ce qui ce passe? Elájultam, igaz?

– Igen. – Cogolati halkan felnevetett. – Ça va, elkaptam, nem zuhant le a földre. – Gyorsan megrázta a fejét. – Most vissza kell mennem, de… Ça va?

– Persze, persze, menjen csak! Egy pillanat, és jövök. Köszönöm, Samuel.

– De rien.

Hiába ette meg a zsemlét, amit Cogolati hozott neki az ebédlőből, Midhat lába még akkor is remegett, amikor délben a szobor mellett találkozott Laurent-nal, és örült, hogy kéznél van az esernyője, amire rátámaszkodhat.

– Filozófiai értelemben – jegyezte meg Laurent, miközben elindultak a körúton – a reakciója teljességgel természetes volt. Én is emlékszem az első boncolási gyakorlatomra. Nem volt… nem volt kellemes élmény.

– Köszönöm. De én akkor is szégyellem magam.

– Kevésbé lesz szörnyű, majd meglátja, az élő organizmus megfigyelése után. Sajnos muszáj a halottal kezdeni, mert ott könnyebben demonstrálhatók a szervek. Azt hiszem, a halottak tárgyjellege az, ami nyugtalanító. De muszáj felismernünk és elfogadnunk, úgy értem, nekünk, orvostanhallgatóknak, hogy a halál teljességgel az élet része. És ahogy az emberi faj a tudomány terén egyre fejlettebb lesz, le kell győznie a társadalmi tabukat, amelyek a halált egy külön szférába száműzik. Ezzel azt akarom mondani, hogy ne aggódjon emiatt.

Midhat mély levegőt vett, és próbált nem sóhajtani.

– Még mindig… úgy érzem…

– Az emberi természet… – kezdett bele Laurent. Hunyorogva nézett fel az égre a napsütésben. – A betegség jelentése… Az életben mindig a halál árnyékában járunk. Mondhatnánk azt is, hogy a konstans haldoklás állapotában vagyunk, akár egy pislákoló, kihunyófélben levő láng. De akkor mi a betegség? Megújulásként beszélünk az életről, de valójában maga a pusztulás. Néha harc a pusztulás ellen, de akkor is pusztulás.

Miközben Laurent beszélt, Midhat arra gondolt, amikor a szemeszter első napján körbevezették őket az egyetemen, és ő is követte a többi elsőévest egy óriási terembe, ahol a mennyezetet trompe l’oeil freskók borították. Az első galéria falait vitrinek szegélyezték, amelyek láttán mindenki felszisszent.

Deformált embriók préselődtek az üvegedények falához. Emberi és állati csontvázak lógtak szögekről, betegségek nevével felcímkézett koponyák sorakoztak hetykén. Egy üvegtetejű vitrinben vegyszerektől megfeketedett, mumifikálódott fej feküdt, az agy félig kilátszott. A vitrinek sora folytatódott: újabb agyak, negyedelve és felcímkézve, fellógatott testek, a fejhez hasonlóan megfeketedve. Talán megégtek. A falakon függő diagramok, festmények mind látványos kinövéseket, deformált egyedeket, a nemi betegségek fázisait ábrázolták. A táblázatok abnormalitásokat vetettek össze más abnormalitásokkal, fertőzéssel, sorvadással, paralízissel, leprával. Egy kétfejű csecsemő négy szemmel hunyorított rá.

Laurent megállt. Egy magas, halványzöldre festett kapu tetején viharvert kovácsoltvas felirat hirdette: UNIVERSITÉ DE MONTPELLIER, JARDIN DES PLANTES, FONDÉ PAR HENRI IV EN 1593. A nyíló kapu hangosan csikorgott a murván, és egy lankásan felfelé vezető, kettéágazó ösvény indult el előttük: jobboldalt egy sövény mellett haladt, baloldalt pedig egy urnával díszített kőfal mentén. A sövény mentén futó ösvényt választották. A távolban a zöld gyepet további sétautak szabdalták, és egy ciprusfákkal körülvett kőépület nyúlt a magasba.

– Ez az egyik legrégebbi botanikus kert Európában – jegyezte meg Laurent. – A király építtette egy Belleval nevű híres tudós számára. A múlt században újabb részekkel bővítették, bár attól tartok, nem tudom felidézni, melyik melyik.

A levegőben hűvös, termékeny szag terjengett. A fákról lehullott füstfehér levelek halmokban álltak ott, ahol a mező találkozott az ösvénnyel, az ágakon átszűrődő fény árnyakat szórt szét, és Midhat hamarosan elveszítette az irányérzékét. Egy sűrű bambuszligeten keltek át, egy napfényben fürdő, óriás vízililiomokkal benőtt tavacskán, majd bokrokkal szegélyezett, geometrikus virágágyások mellett haladtak el. A kezükből napellenzőt formálva belestek az üvegházak ablakán, és vízinövények hosszú, zöld karjait látták nyújtózni.

– Mit is mondott az imént? – szólalt meg Midhat. – A halálról és az életről?

– Ó, nem is tudom. Folyton fontoskodom. Apám szerint. Túl sok a beszéd, és túl kevés a tett, ő ezt mondja.

– Pedig érdekes volt…

– Mi az élet? Ez az érdekes! Mi az eredete?

Midhat felnevetett. Laurent árnyékának helyét egy napos folt vette át az üvegen: otthagyta az üvegházat, és a bokrok felé fordult.

– Isten, természetesen – felelte Midhat.

– Igen. De nekem úgy tűnik, a probléma most az, hogy túl sok tudás kezd felgyülemleni. Egyetlen agy már nem képes tárolni. Azelőtt még képesek voltunk arra, úgy értem, többé-kevésbé, hogy mindent befogadjunk. De most gyakorlati értelemben a tudás tengerén lebegő agyak vagyunk. – Laurent megérintett egy páfrányt, a szár megingott az ujja alatt. – Nem egészen ezt a képet akartam felidézni.

– Vajon Isten teremtette az univerzumot, vagy együtt létezett vele?

– Valóban. Jeannette-tel kellene beszélnie, ő filozófiát tanult.

– Az élet szillogizmusa lehetetlen dolog – felelte Midhat. – Nem tudjuk visszavezetni ok és okozat végtelen láncolatát a kiindulópontig.

– Amúgy milyennek találja?

– Mert ha még messzebbre akarunk visszamenni, az apa apjának apjáig, és így tovább, az olyan, mintha megpróbálnánk Istenhez felérni odafent az égben, tornyot építeni. Mit is mondott?

– Jeannette. Lakótársként milyen?

Midhat elhallgatott.

– Nem beszélgettünk eddig sokat. – Laurent-t utánozva ő is megérintette a páfránylevél csúcsát. – Kedvelem.

– Igen. Biztosan furcsának találja, ahogy itt a nőkkel bánunk.

– Bizonyos tekintetben. Nagyobb a szabadság. Mi van erre?

– Csak egy újabb pázsitos terület. Nézze meg!

Visszatértek az ösvényre. A napsütésben a reggeli kínos jelenet hatása lassan eloszlott, és az esernyő segítette Midhat lépteinek ritmusát. Jelentéktelen gondolatok támadtak az elméjében franciául, őszinteségi rohamában meg is osztott közülük néhányat, és leírta a körülöttük feltáruló látványt: hogy milyen szép az emberi érintés egy fatörzs kor és faj szerint felcímkézett, vak kérgén, amely szüntelenül növekszik oldalirányba és felfelé is, mivel ilyen a természete, csupa göcsört és sörte.

– Ez egészen más, mint amit eddig láttam, pedig sok növényt ismerek ezek közül. Néha belefáradok az új dolgok látásába, de néha viszont… éberebbnek érzem magam tőlük! De nézze csak, az ott egy olajfa. Az én hazámban mindenütt ott van, de a látvány az öröm különös rendszerét indítja be az elmémben, mivel itt, egy számomra idegen helyen is rátaláltam.

– Örülök, hogy ennyire tetszik ez a kert.

Bár újdonsült barátja ezt szívélyes hangon jegyezte meg, Midhat elkedvetlenedett. Persze, minden mély benyomást nehéz kommunikálni, hát még egy másik nyelven.

– Szeretném beutazni Európát – jegyezte meg Laurent. – Ahogy, gondolom, maga is. A nagyapám naplót vezetett a Görögországban és Rómában tett utazásairól. Ha elmegyek a háborúba, talán utazni is fogok, már ha Pikárdiánál távolabb állomásozom.

– A világ tágul – felelte Midhat. – Vagy… talán nem a „tágul” a helyes szó…

– Fejlődik?

– Nem, úgy értem… például ott vannak a vonatok. A vonatok az egész világot behálózzák… Jaffában termett narancsot árulnak itt, Montpellier-ben. Láttam!

Laurent felnevetett.

– Jaj, Midhat Kemál, maga különleges eset!

Az ösvény mentén négy fiatal nő ült egy tölgy árnyékában. Midhat nézte, ahogy egyikük beleharap egy barackba. Kissé bántotta Laurent nevetése, azt kívánta, bárcsak csendben maradt volna.

Az utolsó évben a Mekteb-i Szultaniban a török fiúk és a többiek közötti megosztottság olyan hirtelen jelent meg, mintha szakadék nyílt volna közöttük. Dzsamíllal ramadán után tértek vissza Nábluszból, és különböző szövetségi hálózatokkal szembesültek, amelyek a beleegyezésük nélkül jöttek létre. Az arabok és az örmények néha egy oldalra álltak, néha nem, a zsidókhoz és a görögökhöz hasonlóan – a gyerekek a szüleik beszélgetéseit hallgatták a szünidőben, és az újságok és a tanárok példáját követve a külső folyamatoknak az iskolai folyosókon is érvényt szereztek, meglepően kis ellenállásba ütközve. Az órák után Midhat és az unokafivére egymás társaságát keresték, féltek a játéktól, amelyben muszáj volt részt venniük, és amelynek szabályai gyakran homályosak voltak. Sosem lehetett tudni, mikor fordulnak mások az ember ellen, és ha sosem nézett ferdén valakire, vagy sugdolózott az illetőről eltakart szájjal, azt kockáztatta, hogy hűtlenséggel vádolják meg, és a saját oldalának egyik tagja fogja kicsavarni a karját.

Midhat úgy gondolta, Laurent biztosan nem tapasztalt meg olyan nyomást, mint ő. Késztetést érzett, hogy bizonyítsa, a lelkesedése nem a világban való járatlanságának jele.

– Tudja már, mi lesz a szakterülete? – érdeklődött Laurent. – Az enyém a pszichiátria.

Egy klasszikus stílusú rom mellett álltak meg, tető nélküli boltívek sorából állt, vörös virágokkal befuttatva.

– A pszichiátria? – lepődött meg Midhat. – Az nem a test.

– Nem. De elkezdett érdekelni. És ha mindenképp tudni akarja, egy nő miatt.

Midhat képtelen volt visszanyerni az előző másodpercek energiáját. Hallgatott. Amikor Laurent távolodni kezdett a romtól, kiszakadt belőle:

– Volt egy szeretőm Konstantinápolyban.

Laurent hátrapillantott. Midhat nyugodt hangon folytatta.

– Nem beszélt sem arabul, sem törökül. Szobát béreltem az Etiler negyedben, hogy magunk lehessünk.

Egy kéz érintését érezte a karján.

– Le vagyok nyűgözve – felelte Laurent. Megint felnevetett. – És el is vagyok képedve!

– Marie volt a neve.

– Honnan származott?

– Svédországból.

– Bravó!

Laurent körbevezette a kertben: ott állt előttük a zöld kapu, a betűk hátulról látszottak. Midhat is elképedt, sőt kissé meg is riadt. Úgy tűnt, kitalálni valamit épp olyan könnyű, mint egy új kalapot és kabátot felvenni.

Jegyzetek

1 Alexandre Dumas: A három testőr. Csatlós János fordítása

Tartalom

Szereplők

ELSŐ RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

MÁSODIK RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

HARMADIK RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

A palesztin és szíriai nemzeti mozgalmak fejlődésének főbb eseményei

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Lora – SIL Open Font License