FORDÍTOTTA

Teleki Anna

Az erős tengeri széllökés a súlyos ólomüveg ablakba vágott, és csörömpölve kicsapta a zsalut. A zajtól Vasilisa felriadt, és felült az ágyban.

Az ablakrésen át az égbolt komornak és álmosnak látszott, csak a horizonton, ahol a sűrű fátyolfelhőzeten átszűrődtek a felkelő nap sugarai, bukkant fel vékony, élénkvörös csík.

Ideje volt felkelni. A tükör fölött függő sárga, hold alakú óra öt perccel hat előttöt mutatott. Az óra hamarosan kanalakkal és villákkal tűzdelt tányérrá változik – jön a reggeli ideje. Ezután a számlap narancssárga napkoronggá alakul át, amely a szabadidőt jelképezi, pontban délután kettőkor pedig kerek, fogantyús tálcává változik – a családi ebéd jele. Amikor a tálcát teáskanna váltja fel, elérkezik a teázás ideje – szigorú hagyomány ez a várban: az alacsony, ovális asztalkán egy bögre forró tea bukkan elő, és addig nem tűnik el, amíg Vasilisa fenékig ki nem issza.

Ha az óra kerékké változik, az azt jelenti, hogy utazás közeleg; este pedig, pontban tízkor, amikor elérkezik a lefekvés ideje, ismét holdalakot ölt a falon. Vasilisának borzasztóan tetszett ez a mágikus óra, hiszen még üzeneteket is közvetített. Például ha valaki megérkezett a családból, három hangos ütés hangzott fel, és a számlap az Ognev család címerévé változott: fekete háttérben aranyszínű, törött óramutató. Ha a várba kivételes személy látogatott, akkor az óra a vendég családi címerét vagy a kitüntetéseit mutatta. Fiala asszony, a gyerekek jóságos, kövérkés, középkorú nevelőnője elmesélte Vasilisának, hogy amikor a házban feszültség támadt, például nagy veszekedés tört ki, az óra sietni kezdett, ha pedig külső fenyegetés érte a családot, az idő folyása lelassult, a számlap elhomályosult, sőt még vastag szürke porréteg is rakódott rá.

De a legérdekesebb mégis a főóra volt, amely a vár legmagasabb tornyán, az Óratoronyban függött. Amikor Vasilisa először járta körbe Feketevizet, az apja elmesélte, hogy az óra, mint bármelyik óramágus-vár szíve, a vár Idejét védi. Hozzá igazítják a ház többi óraszerkezetét, és elsősorban róla gondoskodnak. Ez az óra csak abban az esetben áll meg, ha a várat teljesen lerombolják. Háború idején, ostrom alatt a csata addig tart az erődben, amíg a főóra működik. Ha megáll, a vár lakói megadják magukat, mert az Idővel együtt az otthonuk újjáteremtésének utolsó reményét is elveszítik…

Vasilisa, hogy elűzze álmosságát, erőteljes fejkörzést végzett, felugrott és rázogatni kezdte a végtagjait. A várban korán keltek, a reggeliig két teljes óra maradt, a lány pedig szeretett volna még egy kicsit repülni a tenger fölött.

Feketevíz hatalmas, többemeletes vár volt, melynek legtetején nyolc egyforma, keskeny, csúcsos tetejű torony helyezkedett el. A tornyok az égtájak nevét viselték: Északi, Északkeleti, Keleti, Délkeleti, és így tovább. Körülvették az Óratornyot, és mindegyiknek külön bejárata volt.

Vasilisa Zöld szobája a Keleti torony legtetején helyezkedett el. Ha kitárta a zsalut, megfigyelhette a végtelen tenger felé úszó hajókat. Jobbra, délkeleten, a sűrű ködben alig kivehető szigetek láncolata húzódott a távolban. A lány megfogadta, hogy egyszer rászánja magát egy hosszú utazásra, és feltétlenül meglátogatja azt a helyet.

Vasilisának az első Feketevízben töltött napjától kezdve szokásává vált, hogy minden reggel repüljön egyet a vár körül. Eleinte félt, hogy megállítják, de ez egyszer sem következett be: előfordulhat, hogy egy meghatározott tér határain belül félelem nélkül lehetett repülni, de az is elképzelhető, hogy idősebb Norton megparancsolta, ne zavarják a lányát gyakorlatozás közben.

Az egyetlen dolog, ami nem tetszett Vasilisának, az a Délkeleti toronyban lakó Nort közeli szomszédsága volt. Egy alkalommal, amikor a lány az ablakpárkányon ült, és belefeledkezett a naplementébe, nem vette észre, hogy Nort halkan kinyitotta az ablakát, majd egy jókora dióval homlokon dobta őt.

Vasilisának aztán egész nap zúgott a feje! Ettől kezdve óvatosabb lett, még korán reggel is, amikor sétarepülésre indult, mindig kinézett a jobb oldali torony ablakára. Az Északkeleti toronyban szerencsére senki sem lakott, Daila szobája pedig messze volt, a Déliben. Az Északi toronyban idősebb Norton lakott, de a gyerekeknek még az odavezető lépcsőre is tilos volt felmászniuk. A Nyugati tornyot, amely mindig üres volt, Magányosnak nevezték.

Vasilisa nagyon jól emlékezett Elen fenyegetésére, miszerint be fogja zárni oda, de a félelme ellenére nagyon szeretett volna belesni a toronyba, csak úgy, kíváncsiságból. Képzeletében a Magányos torony zord és hideg volt, csupasz kőfalain pedig kínzószerszámok lógtak: kötelek, kampók és láncok, a mennyezetről meg ódon, vastag, szürke pókháló csüngött alá. Vasilisa fogadni mert volna, hogy ebben a szobában elrettentésül még Elen Mortinov portréja is megtalálható.

Az első, ismerkedő várbejáráskor Vasilisa apja ezt a tornyot mégis kihagyta, annál is inkább, mert a lépcsőre vezető bejárat még egy súlyos, óraszerkezetes vasajtóval is el volt torlaszolva.

Az idő észrevétlenül repült. Vasilisa órákra eltűnt a családi könyvtárban, és próbált minél többet megtudni az óramágiáról. Általában a szobájában álló Zérustükrön keresztül járt be oda, mert a folyosón állandóan az a veszély fenyegette, hogy összetalálkozik Norttal vagy Dailával.

Vasilisa örült, hogy csak reggelinél vagy ebédnél, ráadásul mindig csak valamelyik szolgáló jelenlétében látta a testvéreit. Mindhárman csendben ettek, és csak néha váltottak hideg, gyűlölködő pillantásokat. A vacsorát fogyaszthatták a szobájukban is, így ezt a lehetőséget Vasilisa természetesen mindig kihasználta.

A lány augusztus utolsó előtti napján, ahogy mindig, lement reggelizni az étkezőbe. Minden viszontagság ellenére tetszett neki ez a helyiség. Középen hófehér terítővel leterített, hatalmas, ovális asztal állt, a fal mellett ezüstedényekkel megpakolt alacsony, fa tálalószekrények sorakoztak. Az asztal fölött az alacsony mennyezetről hosszú zsinórokon cikornyás bronzlámpák lógtak, a halvány csíkos tapétával borított falon súlyos keretben különös képek – tengeri tájképek, hajók, szárnyas emberábrázolások –függtek, a távolabbi falon pedig, a magas, díszes ráccsal elkerített kandallóban mindig vidám tűz ropogott.

Amikor Vasilisa már nagyon unatkozni kezdett, végignézett a berendezésen, minden tárgyat szemügyre vett, még a legapróbbat is. Különösen felkeltette érdeklődését a kandallópárkányon álló, szikla formájú homokóra, melyet sokszínű, üvegszárnyú tündérek fogtak körül. Néha közömbösen a tüzet bámulta, vagy bármi mást, amihez kedve támadt, csak Norttal és Dailával ne kelljen beszélgetnie.

Ma reggel nyoma sem volt a szokásos álmos csöndnek. Vasilisa azonnal rájött az élénkség okára: az ovális asztalnál az apja trónolt. Nyugodtnak és kissé fáradtnak tűnt, minden bizonnyal épp csak az imént vette le úti köpenyét.

Idősebb Norton csak ritkán és rövid időre jelent meg a várban (amit a Zöld szoba órája mindig közölt), így Vasilisa mindössze az első napon látta, amikor megérkezett Feketevízbe, és együtt nézték meg a várat.

– Szervusz, Vasilisa – köszöntötte szokásos közömbösségével az apja. – Késtél.

Vasilisa szeretett volna válaszolni, de nyomban megdermedt, amint meglátta, ki ül az apja jobb oldalán.

– Szervusz, kedvesem – mondta savanyúan Elen Mortinov, és a lányra emelte hideg, világoskék szemét. – Jól megvárakoztattál bennünket, drágám. – A kedves szavak ellenére a hangjából düh áradt.

– Mindig késik – szólt közbe rögtön Nort, Daila pedig helybenhagyóan bólintott.

– Vörös a szemed – jegyezte meg az apja, és mereven bámulta Vasilisa arcát. – Biztos a széltől… Gyakran repülsz?

– Minden reggel a tenger fölött repked, annak ellenére, hogy tilos! – árulkodott Daila.

Irigység csengett a hangjában, hiszen az Ognev családban egyedül neki nem voltak szárnyai.

– Senki sem tiltotta meg – förmedt rá Vasilisa. – Csak edzem.

– Hallatlan pimaszság – nevette el magát Elen, miközben ujjaival az órapántján dobolt. – Norton, bentlakásos iskolába kell adnod a lányt, ahol szigorú fegyelem uralkodik, és minden kihágásért deresre húzzák. Messze nevelkedett a civilizációtól, és nem szorult belé elég elegancia. Az iskolámban ki fogják nevetni.

Vasilisa még csak nem is nézett Mortinov asszonyra. Már rég elhatározta magában, hogy figyelmen kívül hagyja apja barátnőjét. Igaz, nem számított rá, hogy ilyen hamar találkozik vele, sőt hogy egy asztalnál kell reggelizniük. Próbálta csillapítani végtagjaiban a remegést, amelyet sokkal inkább az ellenszenv, mintsem az idegesség váltott ki. A lány a szokásos helyen, a kandallóval szemben ült, és a tündérekkel körülfont homokórát vizslatta.

Nyomasztó szünet állt be.

– A tenger fölötti repüléshez védőszemüveg szükséges – szólalt meg váratlanul idősebb Norton, miközben mereven nézte a lányát. – Főleg ha meg akarsz tanulni gyorsan repülni. Nort, hiszen neked van néhány darab. Adj belőlük a húgodnak.

Vasilisa bátyja elvörösödött, és lassan bólintott, valósággal mintha valaki galléron ragadta volna, és erővel lehajtotta volna a fejét.

– Még ma, ne felejtsd el – tette hozzá szigorúan az apja, és a fiú még jobban elcsüggedt –, értsd úgy, hogy ez parancs.

– Norton, nem érdemes engedékenynek lenned a gyerekek hóbortjaival szemben – dalolta negédesen Elen. – Nekik fegyelem kell. Ha minden teketória nélkül megengeded a lánynak, hogy repüljön, megérzi a szabadságot, emlékezz majd a szavamra, és mindenben ellent fog mondani. Megengeded a… legkisebbnek – vetett szúrós pillantást Vasilisára –, hogy felügyelet nélkül repkedjen, ki tudja, hol… És ha egyszer csak összetöri magát? – Utolsó, nem kevés rejtett reménykedéssel teli szavai szörnyen kétértelműen hangzottak.

– Azt hiszem, sokkal biztosabb módja is van annak, hogy összetörje magát az ember, nem igaz? – vesztette el a türelmét Vasilisa. – Például ha belekerül egy eszement személy időhurkába.

Mortinov asszonynak megnyúlt az arca, és szüksége volt néhány másodpercre, hogy összeszedje magát. És tessék, az ábrázata ismét nyugodt kifejezést öltött. Sőt, még megvetően el is mosolyodott, mintha csak azt mondaná: mit ki nem találnak a gyerekek.

– Jó lenne tudni – folytatta kérlelhetetlenül Vasilisa –, hogy megbüntetik-e a Tűzkereszt bűvöletért? Minden bizonnyal meg, hiszen az bűncselekmény!

Elen nem tudott tovább uralkodni magán.

– Ah, te lidérc! – sziszegte, és felemelkedett, de ekkor hirtelen félbeszakították: idősebb Norton a kávéskanalával hangosan megkocogtatta ezüstkupáját.

– Vasilisa, te fogsz büntetést kapni a durvaságodért – közölte, mintha semmi sem történt volna. – Most pedig, ha a társaságnak nincs ellenvetése, hozzákezdhetnénk a reggelihez.

Az asztalon különböző töltelékű palacsintákkal megrakott hatalmas ezüsttányér, mellette pedig tejszínnel, lekvárral és különféle édes szószokkal teli tálkák kerültek elő.

Vasilisa a mai hosszú repülés után nagyon megéhezett. Ezért dühe ellenére, amelyet az igazságtalan büntetést váltott ki, Elen rosszalló pillantásától kísérve rögtön három palacsintát is felmarkolt.

– Micsoda neveletlenség – motyogta az orra alá Mortinov asszony.

Hirtelen kitárult az étkező ajtaja, és még egy vendég lépett be rajta. Mark stílusos, de szokványos óramágusi öltözetben feszített, hosszú, állógalléros és széles mandzsettás tunikát viselt, amelyet nem tűrt be a nadrágjába.

– Kérlek, bocsássatok meg a késésért – kezdte, és meghajolt a házigazda előtt. – Egy fontos ügy tartott fel, amely megkövetelte a személyes jelenlétemet.

Dagályos megszólalása után Elenhez lépett, és gálánsan kezet csókolt. Vasilisa köhögni kezdett, hogy leplezze kibuggyanó nevetését: az Aranykulcs hordozójának a hatalmas óramágusnőhöz fűződő félénk viszonyát lehetetlen volt nem észrevenni.

Idősebb Norton szája sarkában mosoly bujkált, láthatóan őt is szórakoztatta a dolog.

– Éppen most kezdtünk hozzá, drágám – illette legnyájasabb mosolyával a fiút Mortinov asszony.

– Ülj le a szabad helyre, Mark – biccentett hanyagul idősebb Norton.

Mark üdvözölte Nortot, udvariasan bólintott Dailának, amivel finom pírt varázsolt a lány arcára, majd helyet foglalt a Vasilisa melletti széken.

– Szia, vöröske – köszönt halkan a fiú, majd alig hallhatóan hozzátette: – Túlságosan elégedett a képed egy olyan emberhez képest, aki két barátja halálában is bűnös.

– Diana egyszerűen csak elaludt – sziszegte Vasilisa. – Feshsel pedig minden rendben van…

Mark nem válaszolt, de kárörvendő mosolyából a lány megértette, hogy Fesh Dragotsyval valószínűleg nincs minden rendben, és a szíve nyugtalanul zakatolni kezdett.

Eközben az asztalnál a soron következő ünnepről beszélgettek: holnap este, a nyár utolsó napján az Eflara minden szegletéből óramágusok érkeznek Feketevízbe. A vendégek a kulcshordozókat és a világ megmentését fogják ünnepelni. Ezenkívül pedig idősebb Norton, tekintettel a „feszült politikai helyzetre”, zárt tanácsot készül összehívni. Ezzel kapcsolatban semmi többet nem mondott, bár Vasilisa nagyon szerette volna megtudni, miről van szó.

Elen közölte, hogy magára vállalja az egész rendezvény megszervezését: a különleges vendégek fogadását, a termek díszítését, és persze az ünnepi menüt is. Vasilisa fél füllel hallgatta, és azon gondolkodott, hogyan tudná kivonni magát az ostoba felhajtás alól, főleg így, hogy mindenben ez a kiállhatatlan Mortinov fog dirigálni. Talán színleljen betegséget? Vagy komolyan verekedjen össze Norttal, hogy megbüntessék? Az utóbbi gondolat különösen tetszett neki.

– Az összes kulcshordozónak jelen kell lennie – szólalt meg hangosan Elen, és mereven Vasilisára bámult, mintha csak kitalálta volna a gondolatát. – Kivéve persze szegény Fresert, akit óramágiával sújtottak. Mennyire elkeseredtek a tündérek… – mosolyodott el gonoszul.

– Kiderült már, hogy ki támadt Dianára? – kérdezte fennhangon Vasilisa, és reménykedve nézett az apjára, még fel is állt idegességében. Mark és Nort azonnal hegyezni kezdték a fülüket, Daila pedig érdeklődve hunyorította össze a szemét.

– Ki – válaszolta idősebb Norton a néma csöndben. – Az óramágusok egy speciálisan kiképzett csoportja a nevezetes esemény múltjába utazott, azzal a céllal, hogy megtudja és feljegyezze mindazt, ami lezajlott. Ezeket a vizsgálatokat nagyon óvatosan kell végrehajtani, nehogy megsértsék a történtek menetét. Mindent feltártunk, amit tudni akartunk.

– És ki volt az? – folytatta a kérdezősködést Vasilisa.

Idősebb Norton tekintete elkomorult:

– Ez titkos információ. Nem cserfes tinédzsereknek való.

– Biztos vagyok benne, hogy Reznik tette! – gurult dühbe Vasilisa. – És ti pedig… fedezitek. De ő is lehetett! – bökte meg az ujjával Markot. – Egészen biztos, hogy képes volt rátámadni Dianára!

– És ha te? – nevette el magát undokul Mark, és értetlen arcot vágott. – Előfordulhat, hogy esetleg téged… hm… fedeznek?

– Te rontottál rám elsőként, és vetted el a Skarlát Virágot!

– Fejezzétek be a vitát! – förmedt rájuk ridegen idősebb Norton. – Megtiltom, hogy erről beszéljetek. Már így is eleget hallottatok… Jobb lesz, ha visszatérünk az ünnepség megbeszéléséhez.

– Nem ártana átnézni a vendéglistát – szólalt meg hirtelen Elen. – A Dicsők Gyűléséből is iderepül néhány ember. Astarius nem jön el, ismét bezárkózott a Csillagtoronyba. Azt pletykálják, a hatalmas óramágus megint a jövőben barangol… – húzta föl szemöldökét nyílt rosszallása jeléül. – Az is kérdés, hogyan sikerül megtartania a tanóráit.

– Talán közeledik az ideje – kezdett csillogni titokzatosan idősebb Norton szeme. – De most ne beszéljünk erről.

Vasilisa észrevette, hogy Elen arca ezeknél a szavaknál szokatlan nyugtalanságot tükröz, amit azonban igyekezett azonnal el is rejteni.

– Mi a helyzet a többi hatalmas óramágussal?

– Astragor megígérte, hogy küld néhány Dragotsyt –folytatta Vasilisa apja. – Mivel Diana Freser elaludt… nevezzük így… a Vaskulcsot valaki más fogja hordozni az Órakörből, mégpedig Zaharra Dragotsy. Amennyire tudom, nagyon tehetséges lány, és már nemegyszer tett időutazást.

Vasilisa összerezzent a boldogságtól. Mark fütyülve fújta ki a levegőt: láthatóan neki egyik Dragotsy sem tetszett.

– Mikor érkeznek meg? – kérdezte gyorsan Elen Mortinov.

– Ma este nyolckor. Azt hiszem, az órahídon át jönnek, ahogy mindig.

– Ó, az milyen kellemetlen átkelés…

Vasilisa halkan hümmögött, ennek ellenére mindenki meghallotta.

Elen az ajkába harapott.

– Norton… Nem gondolod, hogy a lányodnak mindenképpen be kellene lépnie a Kivételesek Rendjébe, és ezzel némasági fogadalomra kötelezni magát? Túlságosan lepcses szájú.

Vasilisa vissza akart szólni, hogy sehová sem készül belépni, és egyáltalán nem lepcses szájú! De meggondolta magát, különben még úgy hatna, hogy valóban sokat fecseg.

– Mielőtt még szétszélednétek, szeretnék tenni egy bejelentést – nézett végig a gyerekein idősebb Norton. – Sajnos hamarosan el kell utaznom. Előfordulhat, hogy hosszú időre.

– Hová? – tört ki a kérdés Vasilisából.

A füle mellett Mark alig hallható suttogása hangzott fel:

– Nehéz idők jönnek, nem igaz, Ognev?

Vasilisa észrevétlenül meglökte a térdével a fiút, amire halk, gunyoros füttyentés volt a válasz.

– A távollétemben Mortinov asszony vesz gondjaiba benneteket – folytatta idősebb Norton, figyelmen kívül hagyva lánya felkiáltását. – Volt kedves magára vállalni, hogy gondoskodni fog hivatalos bejutásotokról a Fényes és a Sötét Óra Iskolájába. Meg persze felügyel is rátok.

– Továbbá fel fogunk készülni az utazásra az Időszakadásba – egészítette ki finoman Elen. – Már megkértem Astariust, hogy a tanóráin szenteljen nagyobb figyelmet az időbeni átkeléseknek.

– Igen, pontosan így – helyeselt idősebb Norton. – Mindannyian szeretnénk minél hamarabb megtalálni Eflarus várát. Én pedig, ha minden jól megy, a Lombhullás Ünnepéig visszatérek.

Elen bólintott, kecsesen fölemelte a kezét, újra figyelmet kért.

– A Kulcsokról szóló versben elhangzik, hogy a Kristálykulcs mutatja meg a Széthasadt várat – csivitelte. – Bízunk benne, hogy Mary beváltja reményeinket, és vissza tudjuk hozni az időt az óramágusok legendás várába… Újjáteremtjük, és új életet adunk Eflarus várának!

– Reméljük, hogy így lesz…

Vasilisa mindezt nem is hallgatta: a heves ingerültségtől az arca és a füle hegye lángra gyúlt.

Az apja megígérte, hogy megvédi őt! Erre tessék, elutazik, ki tudja hová, és mennyi időre… Sőt mi több, a legádázabb ellensége, Elen gondjaira bízza!

– Ez azt jelenti, hogy tényleg utazgatni fogunk az Időszakadásban? – kérdezte Nort. Az arca félénk kifejezést öltött. – Nem túl veszélyes az?

– Most, amikor a bolygóinkat semmi sem fenyegeti, nem kell aggódni – biztosította az apja. – Ráadásul, ahogy már mondtam, nem hagyunk benneteket felügyelet nélkül.

– Ó, igen, persze, hogy nem hagyunk. – Elen arca különös, merengő kifejezést öltött. Nem nézett Vasilisára, de a lánynak az a benyomása támadt, hogy a hatalmas óramágus most kizárólag csak rá gondol. – Á, Norton, kérdezted, hogy mi újság az iskolai előkészületekkel… A lányaid apartmanjai már készen állnak. Dailának barokk stílusú különszobája lesz: vörös kárpit, a falakon aranystukkó, tükrök és gobelinek. Hiszen tudod, hogy ez a kedvenc stílusom. A korai óramágia kora, a muskéták, parókák, csipkeruhák ideje… A gépesítés hajnala, a nagy tudósok és merész utazók korszaka – mosolyodott el álmodozva, és a tekintete elködösült. – Szeretek bekukkantani ebbe az időbe… Mennyi csodálatos dolgot hoztak létre azokban az években!

– Nekem a viktoriánus kor jobban tetszik – válaszolta idősebb Norton. – A kiszámíthatatlan, nyílt és nagy utazások ideje… A rendkívüli gépezetek ideje, a szabadgondolkodás százada, amikor a régi falak leomlottak, és új ideálok születtek. A nagyapám – te tudod, kiről beszélek – nagyon jól dolgozott, és az idő ezt meghálálta neki, nem felejtették el.

Vasilisát meglepte, ahogy az apja arca megváltozott: általában hideg és közömbös szemében most láz heve csillogott.

– Ó, igen, a nagyapád hatalmas óramágus volt – hajtotta meg tisztelettudón a fejét Elen. – Sok értékes találmányt adott az óramágusok világának.

– Minden bizonnyal semmit sem tudsz a híres dédnagyapádról – suttogta hirtelen Mark Vasilisának. – Pedig valóban hatalmas óramágus volt. Igaz, nem mindig törvényesen járt el, gyakran használt tiltott óramágiát… Minden mai óramágus társaság dicsőíti a tetteit. De te még csak nem is tudsz erről. És pont emiatt nem vagy igazi Ognev.

Vasilisa nem válaszolt, viszont olyan erősen szúrta bele a meggylekváros palacsintába a villáját, hogy az egész töltelék szétfröccsent.

– És még óvatlan is vagy – törölt le finnyásan Mark néhány cseppet, amely az ingujjára hullott.

– Vasilisának is kész a szobája? – Az apja hangjába tiszteletteljes érdeklődés vegyült.

– Ó, persze – felelte szórakozottan Elen. – A másik lányod szobája sem lesz rosszabb… Bár meglehet, jóval visszafogottabb. Hiszen te is látod, hogy a fiatalabbik lányod már így is túlságosan ideges.

Vasilisa élénk képzeletében azt forgatta, milyen hajlékot készített neki elő Elen. Valami miatt megint a Magányos Torony jutott az eszébe.

Határozottan felállt, és így szólt:

– Nem akarok a Rubin Csúcsban lakni.

Az asztalnál csönd állt be.

– És akkor mégis hol készülsz éjszakázni? – kérdezte hűvösen Elen. – Talán a Lazorban, az egyszerű iparosok között?

– Lehetne? – örült meg egy pillanatra a lány. – Ha ez így van, akkor én…

Vasilisa ránézett az apja komor ábrázatára, és elhallgatott.

– Hatalmas Idő, hát te az iparosokkal akarsz élni? –Elen Mortinov annyira őszintén meglepődött, hogy minden dölyfösségét elvesztette. – Olyan szobában, ahol egyszerre több ember is lakik? Puritánul, koszban, sosem szűnő zajban?

– Igen, csodásan hangzik – helyeselt Vasilisa, és arra gondolt, hogy a „visszafogottabb” szobában sokkal rosszabb lenne neki.

– Nagyon szeretnék a Lazorban lakni – mondta keményen, és csak az apjára nézett.

– Az ellenségem házában akarsz élni? – érdeklődött hűvösen idősebb Norton. – Lazarev óramíves házában?

– Igen – felelte kihívóan a lány. – Ő a te ellenséged, nem az enyém.

Nort és Daila egyszerre fintorodtak el, mintha mindketten egy-egy fél citromba haraptak volna.

– Hát, jól van – egyezett bele váratlanul idősebb Norton. – Legyen így.

Elen hangosan és idegesen fölsóhajtott, érezhetően nem értett egyet a ház urának felesleges engedékenységével.

– Ott is elérünk majd, Ognev – suttogta halkan a kiállhatatlan Mark Vasilisának, amikor a lány újra leült. Minden jel arra mutatott, hogy a családi perpatvar rendkívül szórakoztatta a fiút.

– Hagyj békén – förmedt rá Vasilisa.

Válasz helyett Mark éles csizmasarkával durván rátaposott a lány lábára.

– Nem adsz egy palacsintát? – kérdezte a legálnokabb mosollyal.

Vasilisa szó nélkül elvett egy palacsintát a tányérról, jól beletunkolta a tejszínbe, majd ügyesen belekente Mark gyönyörűen kivasalt tunikájába.

Daila elámult, és kezével takarta el a száját, Nort még fel is állt meglepetésében, Vasilisa apja csodálkozva vonta föl a szemöldökét, Elen kezéből pedig kicsúszott a villa, és csörömpölve bucskázott végig a padlón.

Az asztalnál hosszan elhúzódó csönd uralkodott. Mark arca minden másodpercben színt váltott: hol elsápadt, hol elvörösödött, hol egészen elfehéredett. Szeme egyetlen pontra szegeződött, csak az ajka remegett finoman, a dühéről árulkodva. Nyilvánvaló volt, hogy kizárólag a felnőttek jelenléte akadályozza meg abban, hogy ott helyben megölje Vasilisát.

– Visszataszítóan viselkedsz – szólalt meg hűvösen idősebb Norton. – Légy kedves, távozz, Vasilisa.

Amikor Vasilisa visszatért a szobájába, az volt az első dolga, hogy elővegye a dobozt, amelyben az apjától a születésnapjára kapott iskolai egyenruháját őrizte, majd nekilátott, hogy kipakolja a holmikat az ágyra. Nagyon ingerült volt, hogy ennyire gyűlöletes társaságban kellett reggeliznie, és külön haragudott Markra, akinek mégiscsak sikerült kihoznia őt a sodrából. És még az apja is hosszú időre elutazik… Rá, Vasilisára pedig büntetés vár! Ahogy mindez eszébe jutott, Vasilisa majdhogynem felüvöltött: miért kellett ennyi rossz dolognak történnie egyetlen reggel alatt?

Az iskolai egyenruhája három szettből állt: egy egyszerű összeállítás a tanórákra: fehér ing, kantáros fekete ruha és széles, sötétkék nyakkendő; egy vastag anyagból készült, sokzsebes fehér overall, és egy fekete, az iskola fekete-fehér jelvényével ellátott gyapjúköpeny. Vasilisa már tudta, hogy jövendőbeli óramágus-iskolájának saját címere van: nyolcágú csillag – szélrózsa –, amelynek belső körét egyenes vonal osztotta két részre: a fényes órára és a sötét órára. A kör közepén két kis görbe óramutató volt: a fehér a fekete, a fekete a fehér térfélre mutatott.

Ez a jelvény egy felvarrón tündökölt az ing bal ujján.

Annak ellenére, hogy a Fényes Órának Elen volt az igazgatója, Vasilisa nagyon szeretett volna már bekerülni az iskolába, és amilyen gyorsan csak lehet, utolérni barátait az óramutató irányításának mesterségében. Ez persze nem lesz könnyű, de nagyon fog igyekezni… Vasilisa abban is reménykedett, hogy az apja nem feledkezik meg az ígéretéről, és megengedi, hogy a tanulás ideje alatt a Lazorban lakjék. Igaz, azt még nem tudhatta, hogyan fogadja majd ezt a hírt Konstantin Lazarev, Nick apja. Mert mi van, ha nem akarja elszállásolni magánál legádázabb ellensége lányát?

Vasilisa úgy döntött, most muszáj kirepülnie a víz fölé, hogy megnyugodjon, és rendbe szedje a gondolatait, de ekkor hangosan kopogtattak az ovális szobaajtón.

– Gyere be!

– Szia!

A küszöbön a mosolygós Zaharra bukkant fel. Vasilisa boldogan felkiáltott, és Zaharra nyakába ugrott. Annyira megörült Fesh húgának, hogy sokáig ki sem akarta ereszteni az öleléséből.

– Látom, tényleg unatkoztál – szólalt meg viccelődve Zaharra, és közben elhúzódott. Bár próbálta leplezni, de minden jel arra utalt, hogy megérintette Vasilisa fogadtatása.

– Mikor érkeztél? Sokáig maradsz? A Fényes Órában fogsz tanulni? – zúdította vendégére a kérdéseit pillanatok alatt Vasilisa.

A lány akaratlanul is rápillantott az órára, amely eközben napkorong alakra váltott.

– Még nem tudom – felelte Zaharra. – Előbb érkeztem, mint a többiek, hogy előkészítsem a szobáikat… Ők csak később repülnek ide.

Zaharra az ablakhoz lépett, kitárta az ólomüveg zsalut, majd felugrott a párkányra, és félelmet nem ismerve a mélybe lógatta a lábát.

– Milyen lenyűgöző innen a kilátás! – csettintett a nyelvével elragadtatottan. – Fantasztikus a váratok!

Vasilisa kicsit hezitált, majd csatlakozott a lányhoz.

– Nagyon tetszik Feketevíz – bólintott. – Hát még ha a testvéreim valahol messze laknának… És Elen sem utazna ide soha… Figyelj csak, nem tudod, hogy vesznek föl az óramágus-iskolába? – kezdte újra a kérdezősködést.

– Hogyne tudnám! – sandított nem kis meglepettséggel a barátnőjére Zaharra. – Először keresztülmegyünk a Rébuszon, és megkapjuk annak a tankörnek a jelvényét, amelyikben tanulni fogunk. Nagyon bízom benne, hogy a legmagasabb körbe kerülök, máskülönben Astragor megbüntet… Minden Dragotsynak a legjobbnak kell lennie. De most ne beszéljük erről – rázta meg a fejét. – Ide hallgass, én úgy megéheztem. Hogy álltok kajával?

Zaharra egyetlen mozdulattal átvetette lábát az ablakpárkányon, a szobába toppant, odament az asztalhoz, és kíváncsian belesett az ezüsttányér fedele alá.

– Rendelhetek magamnak valamit? Finoman főznek nálatok?

Vasilisa bólintott: az apja várában kitűnő volt az étel, még a finnyás Mortinov is dicsérte. De őt mindennél jobban érdekelte az iskola. Ezért újabb kérdést tett fel:

– Mi az a Rébusz?

Zaharra, aki épp ebben a pillanatban emelte föl a fedelet, csörömpölve visszacsapta.

– Az apád nem mesélt el semmit? – hallatszott ki igazi csodálkozás a hangjából.

– Nem… – Vasilisa kezdte kellemetlenül érezni magát.

Elképzelhető, hogy idősebb Norton egyszerűen elfelejtette, vagy nem tartja fontosnak… Bár Nort és Daila biztosan mindent tudnak az iskoláról, még akkor is, ha korábban az Ostalán éltek, és már rég felkészültek a felvételi vizsgára.

– Tulajdonképpen nagyon egyszerű: az új diákok egy labirintuson keresztül jutnak be az iskolába – kezdte el magyarázni Zaharra, amikor észrevette a lány zavarát. – Fesh mesélte, hogy mindez szörnyen érdekes. Mondjuk, ő könnyen beszél, hiszen rögtön a legmagasabb körbe került… Azt hiszem, a nyolcadikba. Na de ez nem fontos. A végén odamész az órához, amely megállapítja a képességeid szintjét. Abban az esetben, ha az óramutatók egy, kettő vagy három órát mutatnak, a nulladik szintre kerülsz. Négytől hét óráig pedig a középsőre. De ahhoz, hogy kiérdemeld a legmagasabb kört, nyolc vagy annál több órát kell szerezned… Nekem muszáj bejutnom a legmagasabb körbe, annak ellenére, hogy csak első fokozatom van… Fesh egyszerűen ki fog nevetni, ha mégsem a legmagasabb körbe kerülök, és akkor meg kell ölnöm, mert ki nem állhatom a gúnyolódását – motyogta a lány, és elmosolyodott a saját gondolatain.

Vasilisa nagyon szerette volna megkérdezni, eljön-e Fesh az ünnepségre, de végül nem szánta rá magát.

– Jó lenne tudni, hogy Nick melyik körbe kerül majd – gondolkodott hangosan. – Úgy is bejuthat a legmagasabba, ha csak harmadik fokozata van?

Zaharrából kitört a nevetés.

– Az lehetetlen! Hiszen ő nem is kulcshordozó. A bátyáddal viszont tehetnek kivételt.

– Nortnak első fokozata van.

– Akkor egészen biztos, hogy bekerül, a családi kapcsolatok révén mindenképp.

– Várj, de hát azt mondtad, hogy az eredmény a labirintus, a Rébusz órájától függ! – bámult csodálkozva Vasilisa Zaharrára. – Talán meg lehet téveszteni?

– A Rébusz óráját nem lehet megtéveszteni. Habár az óra nagyon öreg, még egyszer sem tévedett. Ezt Fesh mesélte. – Zaharra, miközben Vasilisával beszélgetett, le sem vette szemét a fedélről, láthatóan a rendelését várta. – De az eredményt meg lehet hamisítani… Viszont szóbeli vizsgát akkor is tenni kell az igazgatónál… Akartam is javasolni, hogy ismételd át az Idő alaptörvényeit. – A fedél alatt csörömpölni kezdett valami.

– Sajtos melegszendvicset rendeltem, kérsz belőle?

Vasilisa megrázta a fejét, hiszen nemrég evett meg reggelire egy tucat palacsintát.

– És ha nem jutok át a labirintuson? – kezdett megint aggodalmaskodni. – Akkor is felvesznek az iskolába?

Vasilisa igyekezett egyelőre nem is gondolni a szóbeli vizsgára a Fényes Óra igazgatójánál.

– Hát persze! Hiszen legmagasabb fokozatod van. Ez a labirintus a lelked erejét, meg természetesen a képességeidet ellenőrzi. Általában az óramágus-beavatás és az iskola eredményei megegyeznek. Még ha el is tévednél a labirintusban, akkor is megmentenek, és egyszerűen csak „nullát” kapsz. Ebben az esetben persze mindent a legelejéről kell kezdened. De gondolj csak bele – vetett ironikus pillantást a barátnőjére Zaharra –, hogy is buktatnának meg egy kulcshordozót a vizsgán? Ráadásul éppen a te szívedbe költözött a hideg kék szikra.

– Miért hideg? – ijedt meg Vasilisa. – Nem érzek se hideget, se meleget. Néha pedig úgy tűnik, hogy az egészet csak álmodtam.

Zaharra betömte a szájába a szendvics maradékát, megtörölte kezét a papírszalvétával, és leült a kandalló elé a zöld szőnyegre. Néhány pillanatig még némán rágott, és eltűnődve tetőtől talpig végigmérte a barátnőjét.

– Nem álmodtad – szólalt meg végül. – A múlt alkalommal, a Skarlát Virág első virágzásának idején maga Eflarus kapta el a kék szikrát. És annak segítségével tudta beindítani az időt legendás várának Óratornyában… Ezért bízik mindenki abban, hogy a kék szikra most visszahozza az időt a Széthasadt várba… Persze, csak ha megtalálják.

Vasilisa fülelt, de ahogy korábban, most sem érezte, hogy a kék szikra a szívében lakozik-e, vagy sem. Ezenkívül nagyon szerette volna kideríteni, tudott-e Zaharra Astragor tervéről, aki csak magának akarta megkaparintani a szikrát. De Vasilisa ezúttal inkább hallgatott.

– Lehetséges, hogy az iskolai labirintus egy időhurok? Az időtlenség területe… – gondolkodott hangosan Zaharra. – Nekünk pedig önállóan kell kitörnünk belőle… Mindenesetre ahhoz, hogy Astarius tanítványai közé kerüljünk, először be kell jutnunk ebbe a fekete-fehér iskolába.

– Astarius bizonyára a legbonyolultabb óramágiát tanítja – találgatott Vasilisa. Magában pedig arra gondolt, hogy így még jobban kell igyekeznie, nehogy lemaradjon a többi diáktól.

– Szerintem most csak a kulcshordozókat fogja tanítani. Hiszen hamarosan el kell indulnunk az Időszakadásba – felelte higgadtan Zaharra. – Valószínűleg már tudod, hogy én… Egyébként pedig nézd meg te magad.

Ruhája felső zsebéből előhúzott valamit, és átnyújtotta a barátnőjének. Vasilisa nem hitt a szemének: Zaharra tenyerében az ismerős, apró kulcs hevert.

– Én leszek a Vaskulcs hordozója Diana Freser helyett.

Vasilisának hirtelen összeszorult a szíve. Lehet, hogy beigazolódik a félelme: Dianát nem készülnek a közeljövőben felszabadítani az óramágia alól… És ki tudja, megmentik-e egyáltalán.

– Nem akartam idegen helyet elfoglalni – nyújtotta el a szót Zaharra, amikor észrevette barátnője hangulatát. – De nem titkolom, kicsit azért örülök neki, hogy így alakult. – És kihívóan Vasilisára nézett. – Astragor elengedett az Eflarára. Ki tudja, mikor kaptam volna ilyen hihetetlen esélyt.

– Senki nem vádol téged, Zaharra – bizonygatta Vasilisa. – Csak mindannyian nagyon aggódunk Dianáért… El se tudom képzelni, mennyire el lehet keseredve Nick.

– Fesh is szomorú – mondta váratlanul Zaharra. – Még egy hónappal ezelőtt hallottam, ahogy megkérte a nagybátyánkat, engedje át az Eflarára, hogy segíthessen Dianának. Hiszen ha óramágiával sújtanak egy embert vagy egy tündért, minden óra drága… Minél több idő telik el, annál kevesebb esély marad, hogy megmentsék az örök álomtól. – A lány válla fázósan megrázkódott. – De Astragor dühbe gurult, és önfejűnek nevezte Fesht. Azt üvöltötte, hogy a világ összes tündérének el kell pusztulnia az óramágusok megmentésére. Hiszen ők egy sokkal illékonyabb világhoz, a bűvöletek világához tartoznak… És ahogy sokan, Astragor is úgy tartja, hogy a bűvös lények a természet hibái, akik a tér és az idő elhajlása miatt keletkeznek. Tehát az óramágusok hibás tevékenységének eredményeként. Szerintem viszont ez egyáltalán nem igaz. És szerinted?

Vasilisa bólintott. Még hogy Diana a természet hibája lenne! Elnevette magát, ahogy elképzelte, mit mondana erre a tündér. De ekkor rögtön eszébe jutott, milyen barátságtalanul fogadta Astragor a Vaskulcs hordozóját, és szívében újra nyugtalanság támadt.

– Mi a helyzet Feshsel? Minden rendben van vele?

– Há-á-át – jött zavarba Zaharra –, bezárták két napra a legalsó tömlöcbe. Astragor tanítványai mindannyian jártak már ott legalább egyszer, és tudod, egyáltalán nem kellemes hely. – Hosszú pillantást vetett Vasilisára, mintha csak azon gondolkodna, érdemes-e még valamit elmondania. – Fesh, annak ellenére, hogy nemrég járt le a büntetése, eljön az ünnepségre – bökte ki végül. – Csak tudod, mi a helyzet? Te és Nick jobban teszitek, ha nem mentek oda hozzá.

– Mi az, most már talán senkivel sem beszélgethet? – lepődött meg Vasilisa.

– Persze hogy nem. – Zaharra idegességében az ajkába harapott, mintha attól tartana, hogy elszólja magát. – Valószínűleg nem is mutatkozik majd. Fesh rangidőssé vált, és nagyon sokat tanul. Képzeld el, képes átváltozni kardfogúvá! Igaz, erről még nem tud senki, szóval ne fecsegd ki. Főként mert Fesh még csiszolni akar az átváltozáson, hiszen ez roppant bonyolult óramágia. Pláne ha oktondi, bűvös lénnyé, mondjuk sellővé, vékonyszarvúvá vagy kardfogúvá változol át…

Vasilisának az a benyomása támadt, hogy Fesh húga szándékosan tér el a témától. De nem akart belemenni további részletekbe, mert Zaharrának időközben elromlott a hangulata. És hirtelen az is eszébe jutott, hogy Diana is képes volt sellővé változni… Mindebből pedig az következik, hogy a tündér nagyon erős óramágus volt.

– Ha már a bátyádból olyan fontos személy lett, Nick és én meg fogjuk várni, amíg ő maga ereszkedik le odáig, hogy szóba álljon velünk – mondta félig tréfálkozva.

És elmosolyodott ugyan, de a szívébe mintha tűt szúrtak volna. Miért nem akar Fesh többé beszélgetni velük?

– Valóban mindig nagyképűsködik – legyintett Zaharra. – De már eleget beszéltünk róla. Jobb lesz inkább, ha elmeséled, mi újság a jövendőbeli holdmadarunkkal.

– A tojás az ágyam alatt hever, a legbelső sarokban – felelte Vasilisa, és akaratlanul is lehalkította a hangját. – Becsomagoltam az egyik meleg, kötött sapkámba.

– Repedések nincsenek még a héján?

Vasilisa szomorúan ingatta a fejét.

– Ne aggódj – nyugtatta meg Zaharra –, még sok időnk van! Ha eltelik több mint három hónap, akkor…

Kopogtattak az ajtón, és a lányok elcsitultak.

– Bejöhetek?

Nick lépett be a szobába, szokás szerint ferde nyakú fehér inget és egyszerű fekete nadrágot viselt. A lábán ezúttal az óramágusokat illető, hegyes orrú fekete cipő volt. A két hónap alatt, amíg Vasilisa nem látta, a fiú még jobban megnőtt, lefogyott és lebarnult. A nap annyira kiszívta a haját, hogy szinte hófehérnek látszott.

– Nick!!!

Vasilisa végre-valahára fölocsúdott zavarából, és a fiú nyakába ugrott. A barátja esetlenül átölelte, majd óvatosan kezet rázott Zaharrával.

– Az ünnepségre jöttél? – csodálkozott Vasilisa. – Apáddal együtt?

– Nem, bár apa még itt van, a kikötőben vár – közölte Nick. – Hiszen te is tudod, milyen viszonyban van az apáddal… Azt mondta, hogy amíg él, sosem fogja átlépni Feketevíz küszöbét… Ó-ó, bocsánat – jött zavarba aztán. – Szóval, nem jön el. Engem sem akart elengedni, hogy találkozzam veled, azt mondta, veszélyes.

– Miért? – húzta föl meglepetten a szemöldökét Zaharra. – Az eflaraiak talán nem fogják velünk együtt ünnepelni a győzelmet? A bolygótok megmenekült, ez talán nem elég ok a fegyverszünetre?

Nick nem tudta megállni, és elnevette magát.

– Mondd ezt a tanárodnak, Astragornak – szólt némi célzással. – Ő aztán örömmel összeugrasztaná egymással az összes eflarait.

Zaharra feltartott tenyérrel nyújtotta előre a kezét, mintha védekezne.

– Na, engem ne keverj bele! Én szerencsére nem tartozom a rangidős tanítványok körébe, ezért semmit sem tudok.

Nick finoman összeráncolta a homlokát.

Vasilisa biztos volt benne, hogy a fiú most Feshre gondol, és mindjárt kérdezősködni fog róla Zaharrától. De Nick teljesen másról kezdett el beszélni:

– A tündérek megint nem mentek el a Dicsők Gyűlésének ülésére. És persze az ünnepségre sem fognak eljönni. A Fehér Királynő borzasztóan megharagudott amiatt, ami Dianával történt. A Fekete Királynő pedig, ahogy mindig, most is hallgat. Mindenki háborút emleget… Ennyit arról, hogy sikerült megmentenünk a világot – fejezte be keserűen.

– Ne aggódd túl magad – prüszkölte megvetően Zaharra. – Majd amikor rábukkannak a Széthasadt várra, meglátod, hirtelen mindenki össze fog seregleni, hiszen a kincseket fel kell osztani.

Nick bizalmatlanul bólogatott, és elgondolkodva vette szemügyre Vasilisa Zöld szobáját.

– Túl alacsony a mennyezet – szólalt meg váratlanul. – Meglepő egy ilyen magas toronyhoz képest. A födém felett minden bizonnyal tágas padlás lehet. Mit gondolsz, Vasilisa?

– Nem tudom – vonta meg zavartan a vállát a lány. – Amikor körberepültem a tornyot, egyetlen padlásablakot sem vettem észre. A tetőt sűrű cserépsorok borítják, még megkapaszkodni sem lehet sehol, talán csak a legfelső csúcsban.

– Nálunk a Tűzkígyó várban nagyon tágasak a szobák – jelentette ki büszkén Zaharra. – Még a szolgálóké is. Fesh pedig most már a rangidősökkel lakik a Főtoronyban… Mindegyiküknek gyönyörűen bútorozott és saját fürdőszobás, hatalmas apartmanja van, ráadásul még a tetőre is van kijárat.

Nick mélyet sóhajtott.

– Ide hallgass, Zaharra – kezdte közönyös hangon –, eljön a bátyád a holnapi ünnepségre, vagy sem? És készül egyáltalán az Eflarán mutatkozni?

A lány szemében gúnyos tűz lobbant lángra.

– Persze hogy eljön! Ne aggódj, te legjobb barát. Hiszen ő az Ezüstkulcs hordozója.

– Á… aha – ráncolta a szemöldökét Nick. Majd hirtelen indulatosan megkérdezte: – Miért nem lépett velem egyszer sem kapcsolatba? Az inercioridon vagy az órapostán keresztül… Vagy talán megtiltották neki?

– Teljesen szabadon cselekedhet – biztosította Zaharra. – Igen, és Vasilisának már szóltam, hogy Fesh megkért, ne menjetek oda hozzá az ünnepségen…

– Minden rendben van vele? – kérdezte gyorsan Nick. – Vagy talán nem engedik meg neki, hogy beszélgessen velünk? Vagy egyszerűen csak nem akar minket bajba keverni?

– Dugulj már el! – gurult dühbe hirtelen Zaharra. – Feshsel minden rendben van. Most már Rokkal és Voyttal együtt a legidősebb tanítványok körébe jár. Voytot még nem ismeritek, de ő is itt lesz az ünnepségen. Fesh immár az egyik legjobb óramágus a családban, annak ellenére, hogy csak tizennégy éves… Vagyis, pontosabban, tizenöt – javította ki magát a lány. – A nagybátyám egyébként felvette a Kivételesek Rendjébe azt a… Markot is. Az Aranykulcs hordozóját. Annak jutalmául, hogy elhozta neki a Skarlát Virág kelyhét.

– Akkor most már Marknak is van tetoválása? – kíváncsiskodott Vasilisa.

Zaharra és Nick egyszerre fordultak felé.

– Mit tudsz te erről? – kérdezte elsőként a fiú.

– Semmi különöset – válaszolta a színtiszta igazságot Vasilisa. – Csak láttam Fesh nyakán, pontosan a hajvonala alatt a fekete szárnyat… Csak nem az a Kivételesek Rendjének jele?

– Az a Dragotsy Rend jele. – Zaharra hátat fordított, megemelve rövid haját, és megmutatta a nyakát, amelyen láthatóvá vált egy ugyanolyan apró denevérszárny, mint amilyen a bátyjáé. – Azt jelenti, hogy családi hűségeskü köt össze bennünket, ez minden.

– Ez borzasztó. – Nick arcára akaratlanul is undor ült ki. – Borzasztó dolog bélyeget tenni a rokonaidra. Astragor igazi őrült.

– Fogd be a szád – sziszegte Zaharra, és megvető pillantást vetett Nickre, majd Vasilisához fordult: – Megyek… A Délnyugati toronyban kaptunk szobát. Én a legfölsőben fogok lakni. Ha van valami, gyere át, Vasilisa.

– Ez a Zaharra olyan kiállhatatlan – tört ki Nickből, mihelyt Fesh húga eltűnt az ovális ajtó nyílásában. – Persze Fesh sem egyszerű eset, de ő legalább jó barát… Legalábbis az volt.

Nick elhallgatott. Lehangoltnak látszott, ezért Vasilisa igyekezett témát váltani:

– Szóval, nem maradsz nálunk holnapig?

– Viccelsz? Apa ide se engedett el, sőt bevallom, senki sem javasolta, hogy Feketevízben maradjak. Máskor megkértelek volna, hogy tegyünk egy rövid kirándulást, de most nincs sok időm, mert apa vár a kapunál. Vékonyszarvún repültünk ide. Az a helyzet, hogy apa hamarosan a tündérekhez utazik, meg akarja tudni, hogy áll a helyzet, van-e hír Diana megmentésével kapcsolatban… El akartam kéredzkedni vele, de az utat szeptember elsejére, a felvételi vizsga napjára tűzték ki.

– Én is szeretnék elutazni! – kiáltotta Vasilisa. – Megpróbáljak én is elkéredzkedni? Diana élete sokkal fontosabb, mint az iskola…

– Már az első napon lógjunk? Azt nem – ingatta fejét a fiú. – Apa pontosan ezért utasította vissza, hogy magával vigyen. Javasoltam neki, hogy induljunk el holnap, de nem tud, fontos dolga van. Viszont megígérte, hogy mindent részletesen kiderít.

– Apád valószínűleg jobban boldogul ebben az ügyben, mint mi – értett egyet Vasilisa.

– Sajnálom, hogy nem tudok eljönni az ünnepségre. Nagyon szerettem volna látni azt a tökfej Fesht, és őszintén beszélni vele – szorította össze keményen az ajkát Nick.

– Milyen bonyolult lett minden – szomorodott el Vasilisa. – Azt hittem, hogy miután az Eflarát már semmi sem fenyegeti, sokkal könnyebb dolgunk lesz… És Dianát is felszabadítják a varázslat alól… Ó, akarom mondani, az óramágia alól.

Nick elmosolyodott, és kézen fogta a lányt.

– Az igazat megvallva, meg akartalak kérni, hogy beszélj Feshsel. Elképzelhető, hogy kitalált valamit Dianával kapcsolatban… Talán megkérdezte az övéit – fintorodott el a fiú. – A Dragotsyk sok bűvöletet ismernek, és képesek visszahozni az óramágust az életbe. Meglehet, nem egészen törvényes módon, de… Tudod, nagyon félek – váltott át gyors, ideges suttogásra. – Félek, hogy a tündérek és az óramágusok annyira el lesznek foglalva a gyűlölködéssel, hogy megfeledkeznek Dianáról. Mit nekik egyetlen tündér sorsa, amikor mindjárt kitör az új háború? – Aztán nyugtalanul elhallgatott.

– Rendben, megpróbálom – nyugtatta meg Vasilisa, bár erősen kételkedett az ötlet sikerességében.

Nick szeme gyanakvón megcsillant. Minden bizonnyal pontosan emiatt sietősen szedelőzködni kezdett:

– Megyek, apa már nagyon unhatja a várakozást. Ne feledkezz meg szuper Feshről.

– Értem… Kikísérlek! – ajánlotta Vasilisa, de Nick megállította.

– Semmi esetre se! Apa kérte, hogy ne gyere ki: minél kevesebb ember tudja meg, hogy beszéltünk veled, annál jobb.

A fiú elbúcsúzott és elment, Vasilisának pedig hirtelen eszébe jutott, hogy elfelejtette megkérdezni a kézművesek gyerekeiről, akik az oktatás idején a Lazorban laknak. De aztán átgondolta, és úgy döntött, jobb lesz, ha majd magától az idősebb Lazarevtől kérdezi meg, amint nyílik rá alkalom.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Наталья Щерба: Часодеи 3/ Часовая башня

Москва, Росмэн, 2017.

Copyright © by Natalia Sherba

Agreement by Wiedling Literary Agency

Cover and layout design © Olga Zakis / Rosman

Hungarian translation © Teleki Anna, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Schultz Judit

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

A borítót az eredeti kiadás felhasználásával Pyber Anita készítette

ISBN 978 963 504 563 1 (epub)

ISBN 978 963 504 564 8 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu