Fekete Dávid – Morvay Szabolcs:

Kultúraalapú városfejlesztés –

Kreatív városi kezdeményezések Kelet-Közép-Európában

© MCC Press Kft., 2023

© Fekete Dávid, Morvay Szabolcs, 2023

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

Szerkesztette: Rosta Kosztasz

Lektorálta: Dusek Tamás

ISBN 978-963-644-010-7 (print)

ISBN 978-963-644-011-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Korrektúra: Grim Jolán

Borító és grafikák: Lichtenstein Csilla

A borítóhoz felhasznált kép forrása: Pexels.

A fejezetnyitó grafikák forrása: Stoker-13/Shutterstock.

Az ábrázolt városok: Bilbao, Ljubljana, Kassa, Klaipėda, Győr.

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó

I. FEJEZET • A kultúraalapú városfejlesztés

A kultúra fogalma

A kultúraalapú városfejlesztés

Kultúra és regionalitás

A kulturális és kreatív gazdaság

A kreatív város

II. FEJEZET • Kulturális kezdeményezések európai uniós szinten

A kezdetek

Az Európai Unió kulturális és audiovizuális politikája 2007 és 2013 között

Az Európai Unió kulturális és audiovizuális politikája 2014 és 2020 között – A Kreatív Európa program

Az Európa Kulturális Fővárosa kezdeményezés

III. FEJEZET • Európa Kulturális Fővárosa projektek Kelet-Közép-Európában

A kelet-közép-európai Európa Kulturális Fővárosa projektek tanulságai

Az eddigi egyetlen magyar EKF-projekt: Pécs

A kultúra szerepe a városversenyben: a magyar EKF 2023 kiválasztási folyamata

Mérhető-e az EKF-pályázat kvantitatív eszközökkel? – Egy lehetséges módszertan

IV. FEJEZET • Kelet-közép-európai középvárosok kreatív rangsora a CCCM alapján

Kulturális és Kreatív Városok Figyelője

Kreatívváros-pozíciók makrotérségünkben, különös tekintettel a magyar városokra

A magyar városok kreatív bizonyítványai

CCCM 2019: Változások a kelet-közép-európai rangsorban

Összegzés

V. FEJEZET • A kreatív osztály és annak helyi beágyazottsága egy magyar város példáján

Kreatív tevékenységek jellemzői Győrben

Tanulságok

Konklúzió, javaslatok

Irodalomjegyzék

Előszó

Az elmúlt évtizedben a kultúra, a kreativitás és a városfejlesztési folyamatok egyre gyakrabban kerültek a figyelem középpontjába. A városok fejlődésében tetten érhető kulturális szegmensek, szereplők, célok a regionális tudomány művelői közül egyre többeket foglalkoztattak, ahogyan a probléma gazdasági vetületei is, amelyek a kreatív gazdaság helyi fejlesztési hatásait hivatottak feltárni. Richard Florida 2002-ben megjelent emblematikus műve – The rise of the creative class – és a köré felépített nagy nemzetközi diskurzus fontos katalizátora volt annak, hogy gondolkodni tudjunk egyes térségeink, városaink kulturális és kreatív energiáiról. E kötet kéziratát már lezártuk, amikor egyikünknek, Fekete Dávidnak lehetősége nyílt egy közel kétórás négyszemközti beszélgetésre Richard Floridával a 2022-es MCC Feszt keretei között. Ez az eszmecsere is megerősített minket abban, hogy olyan úton járunk, olyan területen végzünk évek óta közös kutatómunkát, amely diszciplína a globális és a nyugati világ összefüggéseinek feltárásában már komoly eredményeket ért el, szűkebb pátriánkban, Kelet-Közép-Európában ugyanakkor még meglehetősen kevés hasonló megközelítésű vizsgálatot tudunk felmutatni.

Közös munkánk kezdete a 2010-es évek közepére nyúlik vissza, amikor is mint doktoranduszhallgató és mint témavezető fogtunk közös kutatásba. Mindezt segítette, hogy a 2010-es évek végén városunk, Győr ringbe szállt a 2023-as Európa Kulturális Fővárosa címért. A pályázat kidolgozásában mindketten részt vettünk, és a téma a városi tudományos közeget is egyre jobban megmozgatta, jelentős összefogás valósult meg a kulturális és közéleti szereplők részéről. A város a második fordulóba is bejutott, így a hazai érdekeltek mellett már nemzetközi szakemberek bevonásával kapcsolódhattunk be a pályázat írásának következő körébe, és a kialakult kapcsolatrendszerünket is képesek voltunk tudományos vizsgálódásaink szolgálatába állítani. Ráadásul számos olyan stratégiai, szakmai anyaghoz jutottunk hozzá, amely megkönnyítette számunkra a forráselemzés és -felhasználás folyamatát. Az évek során emellett számtalan modellt, új megközelítést vezettünk be, szakirodalmi feltárást és empirikus vizsgálatot hajtottunk végre közösen, amelyek eredményeit nívós hazai és nemzetközi szaklapokban publikáltuk, majd elhatároztuk, hogy frissítve, átdolgozva és kiegészítve monografikus formában adjuk őket közre.

A kultúraalapú városfejlesztés magyarországi és kelet-közép-európai vetületéről mindeddig keveset tudtunk, hiszen nem születtek olyan összefoglaló munkák, amelyek a térség városainak kreatív kezdeményezéseivel, intézkedéseivel foglalkoztak volna. Könyvünk kísérletet tesz arra, hogy a fogalmak tisztázása és a városokat körülvevő jogi és intézményi keretrendszer ismertetését követően feltárja és rendszerezze azokat a jó gyakorlatokat, amelyek megmutatják a kultúra és a városfejlesztés kapcsolatát a kelet-közép-európai térségben. Milyen hatással van az Európa Kulturális Fővárosa cím birtoklása egy város fejlődésére? Milyen tanulságaik vannak az eddigi projekteknek makrotérségünkben? Milyen hozadékai vannak a cím viselésére irányuló versengésnek a városversenyben betöltött pozíciókra? Mindezen kérdések mellett a rendelkezésre álló adatbázisok felhasználásával bemutatjuk a kelet-közép-európai városok kreatív városversenyben betöltött pozícióit, és egy mély, gyakorlati esettanulmányon keresztül – egy magyar város példáján – hívjuk fel a figyelmet a helyben élő kulturális és kreatív szereplők fontosságára a városfejlesztésben. A kötet szakpolitikai javaslatok megfogalmazásával zárul.

Ezúton is szeretnénk köszönetet mondani mindenkinek, aki az elmúlt években bármilyen módon segítségünkre volt kutatásainkban. Külön köszönet Győr városának, a Széchenyi István Egyetemnek és a Regionális- és Gazdaságtudományi Doktori Iskolának, az Iskola korábbi vezetőjének Prof. Dr. Rechnitzer Jánosnak, valamint az iskola jelenlegi vezetőjének, Prof. Dr. Dusek Tamásnak, hogy kutatásainkhoz támogatást, helyszínt, megfelelő kereteket biztosítottak. Köszönet a Mathias Corvinus Collegiumnak, hogy kötetünket méltónak találta az MCC Pressen keresztül történő kiadásra. Bízunk benne, hogy a kötet hasznára válik az egyetemi hallgatóknak, oktatóknak, városfejlesztéssel foglalkozó szakembereknek, városvezetőknek és mindenkinek, akit érdekel a kulturális városfejlesztés témája, és szeretne abba mélyebb betekintést nyerni.

Győr, 2023. március 7.

A szerzők

I. FEJEZET

A kultúraalapú városfejlesztés

Könyvünk első fejezetében áttekintjük a kultúraalapú városfejlesztéshez kapcsolódó legfontosabb fogalmakat, elméleteket, amelyekhez gyakorlati példákat is társítunk. A kultúra fogalmából kiindulva mutatjuk be a kultúraalapú városfejlesztéssel kapcsolatos legfontosabb tudnivalókat, hangsúlyozva, hogy Richard Florida The rise of the creative class [A kreatív osztály felemelkedése] című könyve a 2000-es évek elején új, korábban soha nem látott lendületet adott a kreatív város tematikájának, várostervezők, kutatók, oktatók, gyakorlati szakemberek számára felkínálva ezt a népszerű kérdéskört és elemzési keretet. A fejezetben röviden vázolunk több olyan sikeres gyakorlatot is, amelyet nagyvárosok tudtak alkalmazni a kultúraalapú városfejlesztés területén, továbbá kitérünk a kultúra mint regionális szervezőerő kérdéskörére is. Ezt követően kísérletet teszünk a kulturális és a kreatív gazdaság lehatárolására, végül pedig bemutatjuk a kreatív város koncepcióját.

A kultúra fogalma

A kultúra mai értelemben vett fogalma csak a XVII–XVIII. században jelent meg Európában. Az újkorban vették át az ókori latinból a fogalmat, és a mezőgazdaságra való vonatkoztatás után az ember szellemi, művelődő tevékenységének definiálására alkalmazták. Voltaképpen a külső természetet megmunkáló tevékenység és az emberi természet alakítása, formálása között vontak párhuzamot.[1]

A kultúra fogalmával számos diszciplína foglalkozott, ennek következtében számtalan meghatározás született. Kroeber és Kluckhohn Culture, a critical review of the concepts and definitions [Kultúra, a fogalmak és meghatározások kritikai áttekintése] című művében[2] mintegy 165 definíciót különböztetett meg egymástól.[3]

A definíciós bőséget azonban kezelhetjük két irányvonal megragadásával: az egyik az antropológiai megközelítés, a másik a normatív-értékelő értelmezés. Az antropológia az ember sajátosságának tulajdonítja a kultúrát, megváltozhatatlan adottságként értelmezi, mint hit, tudás, szokás, erkölcs, törvény. A normatív értelmezés azonban az ember alkotói tevékenységének produktumait ragadja meg kultúraként. Ugyanakkor létezik a kultúra szűk értelmezése, amely magas értékű intellektuális teljesítményeket ért kultúra alatt, mint a művészet, irodalom, filozófia, tudomány. Tág értelmezése pedig olyan kulturális kommunikációt ragad meg, amely a társadalom számos szférájában fellelhető.[4]

A kifejezés ugyanakkor a latin colere szóból eredeztethető, amelynek jelentése a földműveléshez kapcsolódik: a föld művelését, ápolását, arról való gondoskodást jelent. Vélhetően, mivel az emberi szellem szintúgy kívánja művelését, gondozását, van értelme a metaforának, vagyis a kifejezést az emberi gondolatvilág pallérozása kapcsán alkalmazni. Így jutunk el a latin cultura, magyarul kultúra kifejezéshez, amely a szellemi és művészeti tevékenység művelését és az abból származó alkotásokat öleli fel.[5]

Azonban a kultúra fogalmának ennél jóval kiterjedtebb, tágabb értelmezését fogadják el a témával foglalkozó irodalmak. Jelenti ez azt, hogy nemcsak a magaskultúra tartalmait vizsgálják – mint ahogyan a cultura kifejezést definiáltuk a fentiekben –, hanem a fogalom jelentésébe felsorakoztatnak felhalmozott ismereteket, értékrendszereket, viselkedési modelleket, szokásokat és hiedelmeket.[6]

Egységes fogalom – amelyet minden témával foglalkozó kutató elfogad – nem alakult ki. Alapvetően rendkívül összetett a kultúra fogalmának tartalma, illetve az is nehezíti a definíciós kérdést, hogy más-más diszciplínák más-más vonatkozásban közelítik meg a vizsgálat tárgyát. Ugyanakkor különválaszthatjuk a kultúra értelmezésében az anyagi és a szellemi vonatkozást. Amikor anyagi kultúráról beszélünk, a termeléshez, létfenntartáshoz szükséges tudást, ismereteket említjük. A szellemi kultúra esetében viszont a tudomány mellett a művészeteket, vallást, jogrendet tárgyaljuk. De ugyanúgy kultúra alatt érthetjük a viselkedési modelleket, szokásokat, hiedelmeket, amelyek egy adott társadalmat jellemeznek. Ezt a kultúrát az egyének elsajátítják saját szocializációjuk során, a személyiségük részévé válik. A történelem vizsgálata szintén megközelítési módot ad a kultúra értelmezéséhez. A tradicionális kultúra, az autonóm kultúra és a heteronóm kultúra megkülönböztetése egymástól a történelem alakulásának eredménye. A közösségi alkotás és hagyományok már a legrégebbi időkben is jellemzőek voltak társadalmakra, tradicionális kultúrát teremtve. Az idők során az egyén, az egyéniség felértékelődik, az önkifejezés erősödése művészeteket teremt, az autonóm egyének teremtik meg a tudományt. Az autonóm kultúra ugyanakkor visszanyúl a tradicionális kultúrához, abban gyökerezik, sokszor abból merít. A történelemben előrehaladva megjelenik továbbá a heteronóm kultúra is, a modernizáció, az urbanizáció szakít a tradicionális elemekkel, a létfenntartás és szórakozás igénye heteronóm kultúrában testesül meg.[7]

Végül kiemeljük a hozzánk legközelebb álló kultúrafogalmat. Edward Burnett Tylor angol antropológus, a kulturális evolúció képviselője a XIX. század második felében úgy határozta meg a kultúra fogalmát, hogy az magában foglalja a tudást, a hitet, a művészetet, az erkölcsöt, a törvényt, a szokást és olyan képességeket és sajátosságokat, amelyeket a társadalom tagjaként az egyén elsajátít.[8]

A kultúraalapú városfejlesztés

Az 1990-es évektől kezdve az úgynevezett kultúraalapú városfejlesztési stratégiák alkalmazása a városi és helyi fejlesztések során egyre gyakoribbá vált a városi tervezők, illetve döntéshozók körében. Számos város igyekezett a kultúraalapú fejlesztési stratégiák helyi változatát megalkotni, főként egyfajta alternatívaként a hagyományos stratégiákkal szemben. Voltaképpen ezen városok stratégiáikban a kultúrára kívántak támaszkodni a különböző városfejlesztési vagy éppen gazdasági programok elindításakor.[9]

Az új stratégiák létjogosultságát számos tényező határozta meg. Egyrészt a hagyományos ipari és gazdasági fejlesztési törekvések – amelyek gazdasági növekedést, fellendülést céloztak meg – kudarcba fulladtak sok nyugati városban is.[10] Másrészt a globális gazdasági folyamatok olyan változásokat hoztak magukkal, mint a kultúra és a gazdaság szorosabb összekapcsolódása, a kultúra gazdasági relevanciájának erősödése, a kultúra különböző formáinak áruba bocsátható jószágként való megjelenése, de akár a megváltozott életstílusok, a fogyasztói attitűdök változásai is ide sorolhatók példákként.[11] Megnövekedett a városok és régiók közötti verseny, ami szintén új stratégiák megalkotását vonta maga után. Végül maguk a városok is „áruvá” váltak mint desztinációk, látványos, vonzó helyek. A városok ugyanakkor nemcsak a turisták szemében igyekeztek vonzóvá válni, hanem az új lakosok, illetve a magasan képzett munkaerő számára is. Az attraktivitás növelésében a kultúra pedig szignifikáns tényezőnek bizonyult.[12] Sokan vélték úgy, hogy a pezsgő kulturális élet hozzájárul az általános jólét és prosperitás növekedéséhez a városokban, még ott is, ahol magas a munkanélküliség és a társadalmi depriváció.[13]

A városok növekedéséhez és gazdasági fejlődéséhez a kultúra mint bázis először is a – szintén ebben az időszakban előtérbe kerülő – kulturális gazdaság erősödő potenciálja miatt jelenhet meg a fejlesztési stratégiákban. Ugyanakkor nem feledkezhetünk meg a tudásgazdaság szektorának az elmúlt néhány évtizedben történt erősödéséről sem, amely szféra a kompetenciák és a kreativitás szerepét hangsúlyozza nemcsak a gazdasági növekedésben, hanem a városok és régiók attraktivitásának fejlesztésében is.[14]

Nem hagyható figyelmen kívül ugyanakkor, hogy a kultúraalapú fejlesztési stratégiák, illetve a városok kulturális gazdaságának kérdésköre erősen vitatott téma mind tudományos, mind szakpolitikai berkekben, főként jelentése és tartalma miatt. A többnyire az elmúlt három évtizedben zajló diskurzuson belül azonban kiemelhetünk egy mérföldkövet, a 2002-es évet, amikor is Richard Florida publikálta a The rise of the creative class című művét. A könyv széles körű vitát robbantott ki szakmai berkekben a kreativitás városi fejlődésben játszott szerepéről, illetve a gyakorlati terepen is „lelkes rajongók” tábora gyűlt azon gondolat köré, miszerint ha egy város magas minőségű szolgáltatásokat képes nyújtani, vonzóvá válhat a magasan kvalifikált munkaerő számára. E munkaerő képezi az új társadalmi réteget, a kreatív osztályt. A kreatív osztály pedig stimuláló hatásként szolgál a helyi gazdaság növekedésére. Ugyanakkor Florida azon kijelentését, hogy a városi növekedés spontán következik a kreatívok jelenlétéből, óriási szkepticizmus követte.[15] Az mindenesetre elmondható, hogy minden szkepticizmus ellenére Florida munkája lendületet adott egy olyan szakmai és tudományos gondolkodásnak, amelynek középpontjában a kultúra, a kreativitás, a kultúraalapú városfejlesztés, valamint az úgynevezett kreatív város áll.

Miért vált a kultúra központi elemmé az egyes városok fejlesztési stratégiájában? E kérdésre adott válaszként több tényezőt is felsorolunk. Egyfelől a városok gazdaságszerkezetében a tradicionális szektorok mellett – ipar, kereskedelem – egyre meghatározóbb ágakká váltak a szolgáltató és a szórakoztató szektorok.[16] Másfelől a kultúra és az élmények egyre nagyobb szerepet játszanak abban, ahogyan az emberek alakítják életstílusukat, kifejezik identitásukat, és ebben a városok fontos színterekké váltak.[17] A kultúra továbbá olyan folyamatokra is jótékony hatással van, mint a tudás- és információszerzés, az innováció és az értékteremtés, valamint az identitás és életstílusok alakítása.[18] A globalizáció kiszélesedése következtében ugyanakkor a városok és régiók versenyorientált stratégiákhoz folyamodtak, amelyekben a vállalkozói szerep egyre nagyobb mértékben érvényesült.[19] A kultúra, illetve a szórakoztató szektor pedig központi tényezőként jelentek meg a városok turistákért, új lakosokért, magasan kvalifikált munkaerőért, valamint befektetőkért folytatott versenyében.[20] Figyelembe kell venni továbbá, hogy az utóbbi néhány évtizedben jelentősen megemelkedett a magas szintű képességeket igénylő munkakörök száma, amelyek esetén a kreativitás új kompetenciaként jelenik meg.[21] Hozzá kell tenni, hogy új munka-magánélet struktúra is formálódott, amelyben a munkaidő és a szabadidő az emberek életstílusában összefonódik. A városoknak emiatt a munkalehetőségek mellett kulturális színterekként és lakókörnyezetként is vonzónak kell lenniük.[22] A városfejlesztés számára e változások miatt a kultúra és a kreativitás kulcstényezőkként jelentek meg szinte világszerte az utóbbi három évtizedben.[23]

A városfejlesztési stratégiák fejlődési szükségének gyökerei ugyanakkor a gazdaságtörténetben is keresendők, ugyanis a századok változások sorát hozták magukkal a gazdaságban is. Az ipari kapitalizmus helyett ma már posztindusztriális vagy posztfordi gazdaságról beszélhetünk. Egyszerű nagyvárosok helyett globális városrégiók alakultak ki, a regionális térszerveződés kapcsán a hierarchikusan szervezett monocentrikus képződmények helyett policentrikus szerveződések jelentek meg. Az ipari tömegtermelést háttérbe szorítja a szolgáltatások jelentősége, mélyül a cégek, szektorok, régiók közötti munkamegosztás. A folyamatokat a gazdasági sikeresség iránti igény indukálja. A gazdasági sikeresség iránti igény kapcsán pedig feltehető a kérdés: milyen tényezők a meghatározóak ebben a tekintetben? Napjainkban felszínre tör a kreativitás mint kiemelt sikerességi faktor.[24]

Gunnar Törnqvist és Åke Andersson svéd tudósok az 1980-as években elsőként mutattak rá a tudás, illetve a kreativitás területi fejlődésre gyakorolt hatására.[25] Törnqvist megalkotta a kreatív miliő fogalmát, amelynek négy alapköve az emberek közötti információáramlás, a tudás (információk birtoklása), a kompetencia (a megszerzett tudás alkalmazása) és a kreativitás.[26] Andersson szerint pedig e kreatív gazdasági miliőnek hat kulcstényezője van: szilárd pénzügyi alapok, magas szintű tudás és kompetencia, a tapasztalt szükségletek és a meglévő lehetőségek közötti egyensúlytalanság, sokszínű társadalmi-gazdasági környezet, jó közlekedési és telekommunikációs lehetőségek, valamint strukturális instabilitás (bizonytalanság a jövőre nézve), amely szinergikus fejlődést von maga után.[27]

Napjainkban már számos szerző hangsúlyozza, hogy a regionális fejlődés egyik kiemelendő alappillére a kreativitás, amelynek melegágya a kreatív környezet, sőt a szakirodalom ma már kreatív gazdaságról is beszél. A kreatív gazdaság meghatározásához elsősorban a kulturális gazdaság definíciójából kell kiindulni. A kulturális gazdaságon belül pedig érdemes elválasztani egymástól a kulturális szolgáltatásokat a kulturálistermék-ipartól. A kulturális szolgáltatás túlnyomó részben az állam által biztosított szolgáltatásokat jelenti, mint az oktatás, a közművelődés és természetesen a művészetek intézményes fenntartása. Az ágazat foglalkoztatottjainak számát tekintve jelentős gazdasági szféráról van szó, nem beszélve e csoport utóbbi évtizedekben történt növekedéséről. A kulturálistermék-ipar inkább piaci alapú tevékenységet takar, mint a média, könyvkiadás, reklám- és szórakoztatóipar, divat, művészeti produktumok. Azonban a szakirodalom mára többet ért a kreatív gazdaság fogalmán a kulturális gazdaságnál.[28]

Telephelyelméleti oldalról vizsgálva megtudhatjuk, hogy a kreatív gazdaság a „kemény” telepítő tényezőkkel szemben (nyersanyag előfordulása, elérhetőség, kiépített infrastruktúra) „puha” tényezőktől függ. Ilyen puha tényezők a szellemileg inspiráló kulturális környezet, a gazdag történelmi hagyományok, a helyi társadalmi klíma, a társadalmi viszonyok, a lakókörnyezet, a közterek minősége, valamint azok kihasználása (rendezvények). A városok politikájukban egyre inkább törekszenek a kreatív gazdaság számára fontos tényezők megteremtésére.[29]

A kreatív gazdaság térnyerése azt jelenti, hogy egyre jelentősebb szerepet játszik a régiók fejlődésében, illetve azt, hogy betölthet olyan tereket, ahol az ipar hanyatlásnak indult vagy már össze is omlott, hatalmas munkanélküliséget, területek leromlását magával vonva. A kultúra megélhetést, felvirágzást tud nyújtani ott, ahol az ipar leépült.

Jó példa erre a Louvre filiáléja a lensi bányavidéken.[30] A XIX. században a bányászat a város felvirágzásához vezetett, 1960-ban azonban a bányákat bezárták. Ezt követően a város hanyatlásnak indult, egyre növekvő munkanélküliség jellemezte. A város vezetőségének erőfeszítése arra irányult, hogy a kulturális turizmus segítségével kilábaljanak az évtizedek óta tartó recesszióból. A helyi lakosok egzisztenciális helyzete kilátástalannak tűnt, a kultúrához, szórakozáshoz való hozzáférés pedig lehetetlennek.

A francia főváros kultúrpolitikájának egyik legfontosabb törekvése a kultúra eljuttatása a vidéken élő, hátrányos helyzetben lévő lakossághoz. E cél kiváló eszköze a Louvre múzeum műtárgyainak decentralizálása volt. A párizsi múzeum igazgatójának, Henri Loyrette-nek a gondolatáról van szó, amely közel tíz év alatt valósulhatott meg. A Louvre hatalmas műtárgygyűjteményének jelentős részét letétként egyébként is régóta bemutatják az ország különböző vidéki múzeumaiban, de a filiáléalapítás sem ismeretlen Európában.[31] Politikai felhatalmazás és támogatás is szükséges volt az elképzelés megvalósításához, ami az országos és helyi kultúrpolitikusok, döntéshozók meggyőzését igényelte. 2003-ig tartott a terv előkészítő szakasza, az elvi hozzájárulást pedig a helyszín kiválasztása követte. Daniel Percheron, Nord-Pas-de-Calais régió képviselője ajánlotta az egykori bányavidéken fekvő Lens városát. Erőteljes lobbitevékenységének köszönhetően Lens 2004-ben hivatalosan is elnyerte a társmúzeumi státuszt.

A Louvre enciklopédikus gyűjteménye Kr. e. 3500-tól Kr. u. 1848-ig mutatja be az európai kultúrtörténetet, így Lens állandó kiállítása is e korszakot öleli fel. A lensi gyűjtemény mintegy kétszáz műtárgyat tartalmaz, építészeti elemek, szobrok, vászonra és fára festett képek, szarkofágok váltak megtekinthetővé, ötéves ciklusokban cserélődve más műtárgyakkal.

I.1. kép: A párizsi Louvre Lensban felépült társmúzeumának előcsarnoka

FORRÁS: Takashi Images/Shutterstock.

I.2. kép: A bilbaói Guggenheim Múzeum

FORRÁS: PA/Wikimedia Commons, CC BY-SA 4.0.

Olyan művek is megtekinthetők voltak a kiállításon, mint Delacroix: A Szabadság vezeti a népet vagy Rembrandt: Tóbiás az angyallal, de látható volt Raffaello: Baldassare Castiglione képmása is. Észak-Franciaországból, Belgiumból, Hollandiából, Nagy-Britanniából is érkeztek látogatók a 150 millió euróból felépített múzeumba, ahol évi mintegy félmillió látogatóra számítottak a megnyitás évétől kezdve. A Louvre brandjét felhasználva a kultúraalapú gazdaság a kulturális turizmussal karöltve próbál meg egy, az utóbbi harminc évben leszakadt, elszegényedett ipari régiót felvirágoztatni.[32]

Mint ahogyan Franciaországban, úgy általában a fejlett gazdaságú országokban is jellemző, hogy korábban ipari struktúrájú, ugyanakkor mára leromló gazdaságú területek kulturális funkciók telepítésével igyekeznek talpra állni. Kiváló példa még Bilbao esete is Spanyolországban. Bilbao Baszkföld legnagyobb városa, régiójával együtt körülbelül egymillió lakossal. Teljesen hagyományos ipari központ volt, ám az elmúlt néhány évtizedben sikeres kulturális és városturisztikai fejlődésen ment át.

Kivételes részt szakíthat ki magának ebből az evolúcióból a Frank O. Gehry által épített Guggenheim Múzeum, amely 1997 októberében nyitotta meg kapuit a nagyközönség előtt, és tíz év alatt mintegy tízmillió látogatót fogadott. Éves szinten körülbelül egymilliós látogatottság jellemzi a múzeumot napjainkban is. A múzeum központi szerepet játszik az impulzusadásban és a régió sikeres struktúraváltásában, mindemellett a városépítészeti revitalizációs folyamatok zászlóshajója is egyben. Vonzereje miatt a városba és a régióba látogató turistákon keresztül, a folyamatos médiajelenlét, illetve a reklám- és filmes tevékenységek során generálódott egy úgynevezett Guggenheim-hatás, amely kifejezés a szakemberek szófordulatává vált. A fogalom egyfajta szimbóluma lett a sikeres struktúraváltásnak, amelynek a következők a komponensei: a gazdasági helyzet javulása, nagyszabású városépítészeti revitalizáció, a kultúra és a turizmus mint új gazdasági ág felfedezése az ipari régióban, új irányú kultúr- és gazdaságpolitika, a helyi tőke és a globalitás ideális kombinációja. A globalitás abban is megjelenik, hogy az említett körülbelül tízmillió látogató 80 százaléka Baszkföld régióján kívülről érkezett.[33] A látogatottság pontos alakulását ábrázoltuk a következő ábrákon. Két időszakot is megjelenítettünk külön-külön: egyfelől a múzeum történetének első évtizedét (I.1. ábra), másfelől pedig az elmúlt évtized látogatottsági adatait (I.2. ábra).

I.1. ábra: A bilbaói Guggenheim Múzeum látogatottsága az első években (ezer fő)

FORRÁS: Saját szerkesztés a Haarich–Plaza, 2010 tanulmány adatai alapján.

I.2. ábra: A bilbaói Guggenheim Múzeum látogatottsága az elmúlt évtizedben (ezer fő)

FORRÁS: Saját szerkesztés a Statista, 2022 adatai alapján.

A nyitás évében, 1997-ben még szerény látogatottsági adatot produkált a múzeum, ám már a második évre óriási mértékű ugrás következett be a tárgyalt mutatóban, hiszen több mint 1,3 millió főre emelkedett a múzeum iránt érdeklődők száma. Némi lendületvesztés érzékelhető volt a következő években, azonban mintegy egymillió fő felé korrelált a látogatottsági változó a múzeum történetének tízéves mérföldkövére.

A másik ábrán az elmúlt tíz év adatait vizsgáljuk ugyanennek a változónak a tükrében. Látható az ábrán, hogy néhány évet kiemelhetünk abban a tekintetben, hogy egymillió fő alá esett a látogatottsági mutató, azonban az évtized túlnyomó részében megugrotta a látogatottság ezt a határt. Ami igazán érdekes, hogy 2017-re megint elérte a múzeum azt a látogatói számot, amelyet a második évben sikerült produkálnia. 2018-ban és 2019-ben azért valamelyest csökkent a mutató értéke, illetőleg 2020-ban drasztikus visszaesés történt, 315 908 főre csökkent a múzeum látogatóinak a száma, emögött a Covid–19-világjárvány hatásai húzódnak meg.

A múzeum sikerességét a tágabb kontextus, a város- és régiófejlesztés tükrében kell vizsgálnunk. Bilbao városának esetében az alapvető gazdasági siker már abban megmutatkozik, hogy a baszkföldi beruházások – amelyek elérték a 166 millió eurós összeget – 2006-ban már megtérültek, többek között az új startupok alakulása, az adóbevételek, illetve a foglalkoztatottsági hatások miatt. A radikális piacvesztés és tömeges elbocsátások az acél- és hajóiparban már az 1980-as évek végén komoly átgondolásokra kényszerítették a bilbaói vezetőket. A múzeum létesítésekor azonnal létrejött kilencszáz munkahely, továbbá 1997 és 2004 között a hotel- és szálláshelykínálat iránti igény duplájára nőtt. 1997 előtt a turizmusban főleg az üzleti és átutazó turizmus volt jelentős, ez év után a konferenciaturizmus is exponenciális növekedésnek indult. E jelenség mögött húzódó tényezők között említhető a múzeum szomszédságában fekvő konferencia-központ, a Palacio Euskalduna felépítése. Mindez azt jelenti, hogy a pozitív hatások a turizmus és szolgáltató szektorban is konjunktúrát idézhetnek elő.[34]

Nagy várakozással tekintünk Magyarország legjelentősebb kulturális infrastruktúra-fejlesztési kezdeményezésére, a Liget Budapest Projektre. Az európai szinten is kiemelkedő volumenű fejlesztéscsomag egyszerre fókuszál új kulturális intézményi terek létrehozására, meglévő értékek felújítására és megmentésére, valamint soha nem látott mértékű kert- és tájépítési beruházást is magában foglal. A helyszínválasztás már önmagában is szimbolikus, hiszen a Városliget Budapest rossz állapotú és lepusztult zöldterületévé vált, holott az 1896-os millenniumi ünnepségek egyik központi tereként sokáig fontos kulturális és szabadidős találkozási pont volt. Több mint száz éve itt épült fel a Szépművészeti Múzeum, a Műszaki és Közlekedési Múzeum, a Mezőgazdasági Múzeum, a Műcsarnok, az Állatkert, a Műjégpálya, valamint a Széchenyi Fürdő is.

A munkálatok mintegy fele valósult meg a kézirat lezárásánák időpontjáig (2022. szeptember 30.), és noha a projekt zárása után lehet majd egy ex-post elemzés keretében vizsgálni az elkészült fejlesztéseket, már önmagá-
ban a megvalósítás alatt álló koncepció is számos izgalmas tanulságot kínál a kulturális városfejlesztés tekintetében. A területen álló műemléki épületek rekonstrukciója fontos szerepet játszik a projektben. A Szépművészeti Múzeum teljes körű felújítása magában foglalta a második világháború vége óta nem látogatható Román Csarnok restaurálását is, amely hosszú évtizedek után 2018-ban nyílt meg a nagyközönség előtt. A városligeti Olof Palme Ház is megújult, ma a Millennium Házaként működik. A jelentős közgyűjtemények számára barnamezős fejlesztésként jött létre az Országos Múzeumi Restaurálási és Raktározási Központ a Szabolcs utcai egykori kórház elhagyatott területén, így megoldódott a Néprajzi Múzeum, a Szépművészeti Múzeum és a Magyar Nemzeti Galéria összesen közel 350 ezer műtárgyának megfelelő raktározása is.

I.3. kép: A Néprajzi Múzeum új épülete a Városligetben

FORRÁS: Palkó György/Liget Budapest, a Liget Budapest engedélyével.

I.4. kép: Az új mélygarázs kortárs művészek alkotásaival dekorálva

FORRÁS: Liget Budapest, a Liget Budapest engedélyével.

A projekt keretében új épületek is épülnek: a Néprajzi Múzeum új épületének különlegessége, hogy 60 százaléka a térszint alatt helyezkedik el, mellette pedig nyolcszáz férőhelyes mélygarázs szolgálja a megközelíthetőségét az egykori parkoló alatt, visszaadva így a felszíni területet a Városligetnek és persze a gyalogosoknak sétány formájában. Nagy szenzációnak ígérkezett a Magyar Zene Háza is, amelyet a japán sztárépítész, Fudzsimoto Szú tervezett, valamint az Új Nemzeti Galéria épülete, amelyet a Louvre-Lens múzeumot is tervező, Pritzker-díjas japán SANAA építésziroda jegyez. A Közlekedési Múzeum az újjáépülő Magyar Innováció Házát veheti majd birtokba. Az épületek elkészülésével párhuzamosan a liget zöldfelületei is megújulnak, új sétányok, játszóterek, sportpályák jönnek létre.[35]

I.5. kép: A Magyar Zene Háza unikális külsejéhez egyedi belső társul

FORRÁS: Liget Budapest, a Liget Budapest engedélyével.

I.6. kép: Az Új Nemzeti Galéria tervezett épülete

FORRÁS: Liget Budapest, a Liget Budapest engedélyével.

Olybá tűnik tehát, hogy világszinten is egyedülálló volumenű kulturális városfejlesztés zajlik Budapesten. Megjelenésükben, koncepciójukban az új épületek minden bizonnyal méltó versenytársai lesznek a nyugat-európai és tengerentúli hasonló intézményeknek, amelyek közül néhányat a fentiekben példaként bemutattunk. A fejlesztés zöldfelületekkel kapcsolatos koncepciója szintén üdvözlendő, hiszen a kulturális és természeti értékek megőrzése és fejlesztése egy projekten belül valósul meg. Ráadásul ettől a projekttől sem idegen, hogy földrajzilag távolabbi helyen is beavatkozást eredményezzen, tudniillik ennek keretében újult meg a komáromi Csillagerőd, ahol mintegy 7000 négyzetméteres kulturális központ jött létre, otthont adva a Szépművészeti Múzeum hányatott sorsú gipszgyűjteményének. Noha jelentős politikai viták kísérik a projekt megvalósítását, úgy véljük, világszintű, hazánkban ritkán látott kulturális alapú városfejlesztésnek lehetünk szemtanúi.

A fentiekben tárgyalt projektek kiemelt érdemei, hogy hozzájárulnak a kulturális gazdaság, valamint a kulturális turizmus fejlődéséhez.

Enyedi György, a társadalomföldrajz és a regionális tudomány neves hazai kutatója 2005-ös írásában kiemelte, hogy a kulturális gazdaság két pillére a kulturális szolgáltatások és a kulturálistermék-ipar. Utóbbi szimbolikus, esztétikai értéket tartalmazó termékeket takar. További jellemzőként vehetjük, hogy a kulturális gazdaság kialakítására elsősorban a városoknak van nagyobb lehetőségük. Jellemző a szférára, hogy rendkívül helyhez kötött, a lokalitás érvényesül, egyediségéből, nehezen másolható jellegéből fakadóan. A város hagyományai, múltja mintegy törzsként támasztja alá e gazdasági szektort. Nagy értéke, hogy vonzza a kvalifikált munkaerőt, aminek következtében tudásgazdaság-generáló hatással bír. A kulturális gazdaság bizonyos ágai, mint a kézműipar, néprajzi látványosságok kisebb régiókban, kisvárosokban, falvakban is fellelhetők, amelyek turizmust, jövedelmet teremtenek ott, ahol egy vállalat betelepülése nem valószínű.[36]

Fontos vonatkozás a kulturális turizmus, amelynek jelentősége egyre inkább előtérbe kerül napjainkban a kulturális élmények iránti kereslet növekedése miatt. A kulturális turizmus alatt a kultúra iránti igényből eredő, műemlékeket, örökséghelyszíneket, galériákat, múzeumokat, fesztiválokat felkereső utazó közönség keresletét érthetjük, amelynek középpontjában a kulturális turisztikai termék áll. A turisztikai termék iránti kereslet az élmény iránti igényből fakad. A kulturális turizmus esetében ez az élmény magasabb értéket tükröz. A hagyományos turisztikai élmények egyre inkább elveszítik újdonságerejüket, egy tengerparti nyaralás egyre kevésbé jelent kuriózumot egy-egy híres múzeummal vagy kiállítással szemben.[37]

Pákh Imre Munkácsy-gyűjteménye 2007. május 5. és július 15. között volt látható a csíkszeredai Csíki Székely Múzeumban. A vándorkiállítás Magyarországon már nagy sikert aratott, amikor felmerült a gondolat a határon túli bemutatásra. Csíkszereda múzeuma kiépített szakmai kapcsolatrendszerének köszönhette a kiválasztását, a város önkormányzata örömmel állt a projekt mellé. Nem zökkenőmentes egy ilyen volumenű kiállítás fogadása, nagy felkészültséget igényel, olyan kérdések merülnek fel, mint képes-e a múzeum üzemeltetni a kiállítást, be tudják-e fogadni a nagyszámú látogatóközönséget. A helyszín megválasztásában nagy szerepe volt Csíkszereda földrajzi fekvésének, jó megközelíthetőségének. Az önkormányzatnak 80 millió forint induló tőkét kellett biztosítania, amelyhez szükség volt még pályázatokra, szponzorokra. A múzeumban felújításokat kellett végezni, illetve infrastrukturális beruházásokat kellett végrehajtani. A reklámkampány ötszáz kilométeres körzetet fedett le, ehhez jött még hozzá a kiállításhoz készített önálló weblap. Hetvenöt nap alatt hatvankétezren látogatták meg a múzeumot, a vendégkönyvből kiolvasható, hogy több mint húsz országból, több mint ötszáz településről érkeztek Székelyföldre.[38]

Látható, milyen turisztikai vonzerőt jelent egy magas értéket képviselő kiállítás. Nemcsak időleges bevételt hoz a városnak, hanem jelentős ismertséget is generál. Az is kiderülhet a fentiekből, hogy a kulturális erőforrások kihasználása is tudatos beruházásokat, fejlesztéseket kíván. Csíkszereda jelentős múzeummal rendelkezik, erre mint kulturális erőforrásra épülhetett fel egy nagy volumenű kezdeményezés. Szükség volt a helyi kormányzat nyitottságára és támogatására is, mindemellett a város földrajzi elhelyezkedése is meghatározó volt a helyszín kiválasztásában. Ha egy város felismeri kedvező adottságait, erőforrásait, a kultúra által is előreléphet társadalmilag és gazdaságilag.

Már a korábban bemutatott példák alapján is nyilvánvaló, hogy a kultúra a város kiemelkedő jelentőségű értéke. A város kulturális élete egyfajta lüktetés, impulzus, amely állandó dinamizmust, energiát ad lakosai számára. A globalizáció azonban új folyamatokat indított el, amelyek közül némelyik előnyösen, más pedig hátrányosan befolyásolja a nemzetek, régiók, illetve a városok helyi kultúráját. Az „uniformizálódás” magában hordozza az egyedi kultúra elveszítésének eshetőségét, ugyanakkor a globalizáció nyitottságot is jelent, valamint olyan új csatornák előkerülését, amelyeken keresztül akár jobban megismertethető egy város más országok és más városok lakóival. A város viszont nemcsak épületek, intézmények jól megkomponált együttesét jelenti, és nem pusztán emberek tömegét, hanem olyan értékeket is magában hordoz, amelyek az ember szellemi alkotóképességéből születnek. Az esztétika, az értékteremtés egy magasabb rendű értelmet és tartalmat ad, amelyekre a városok büszkén építhetnek, és amit érdemes a nagyvilág szeme elé tárni. Ekképpen a globalizáció új csatornáin át egy város törekedhet arra, hogy Európa vagy a világ polgárainak mentális térképén központi helyet fogaljon el kulturális értékei által.

Kultúra és regionalitás[39]

A kultúra regionális szempontú vizsgálata történik abban az esetben, amikor a központi helyek elméletének kontextusából, szemléletével tekintünk rá. Mi is regionális szempontból, azaz a regionális tudomány szemüvegén át nézzük a kérdést, hiszen mi is ezen tudományágban szereztük PhD-fokozatunkat. Milyen ez a szemüveg, mit vizsgál a regionalista? Alapvetően abból indulunk ki, hogy minden egyes társadalmi vagy gazdasági jelenség – mint például a kultúra – elválaszthatatlan attól a tértől, amelyben zajlik. Az adott tér minden esetben specifikus, egyedi, tehát meghatározó minden jelenségre, amely benne folyik. Elmondható, hogy a térnek hatása van a jelenségre, a jelenség pedig hatással van a térre. A regionalista felteszi a kérdést: milyen területi tényezők befolyásolják – jelen esetünkben – a kultúra kibontakozásának lehetőségeit?[40]]

Miért fontos a tér számára a kultúra? Enyedi György kifejtette munkájában, hogy a modern közgazdaságtannak jelentős elemévé válik korunkban a kultúrára épülő gazdaság.[41] Megállapítható, hogy egy magas színvonalú kulturális környezet előmozdítója a tudásalapú gazdaságnak, illetve attraktivitást hordoz a magasan képzett munkaerő számára.[42] A kulturális környezet befolyásolja a gazdaság tőkevonzó képességét, a munkaerőpiacot, az idegenforgalmat. A gazdaság érzékeny a kultúrára és a kulturális javakat igénybe vevőkre. A helyi kultúra része a város imázsának, kreatív környezetet teremt, nem beszélve arról, hogy helyszínt ad a társadalmi életnek, kapcsolatoknak.[43]

Ugyanakkor mindez a városon kívülre is kihat, alakítja a térbeli struktúrákat, települési hierarchiákat. Térbeli törvényszerűség, amelyet a regionális tudományból ismerünk, a térstruktúra. Fogalmát úgy közelíthetjük meg, hogy a társadalmi-gazdasági jelenségek térbeli megjelenési formáját vizsgáljuk, tehát elrendeződésüket (szerkezet, felépítés, architektúra), illetve kialakult viszonyrendszerük együttesét. A térstruktúra társadalmi konstrukció, amelyet az emberi kapcsolatokat lefedő térelemek hoznak létre. A térstruktúrák különböző formákat, elrendezettségeket vehetnek föl. Ezeket a formákat a regionalista geometrizálja, modellezi, amely modellek a tervezések, koncepciók alkotása során válnak felhasználhatóvá, továbbá a térszerkezetek leírása a térbeli folyamatok megértését, térképzetek alakítását, jövőbeli cselekedetek térbeli elrendezését segíti elő.[44]

A térstruktúra fogalmában fellelhető lokációk viszonyrendszerének egyik típusa a hierarchikus kapcsolat. A viszonyrendszer arra utal, hogy a településeket nem önálló, önmagukban élő, egymástól elhatárolt téregységként értelmezzük, hanem egymással többé-kevésbé valamilyen kapcsolatban álló együttesként, térszerkezetet alkotó településrendszerként. Ezek a kapcsolatok lehetnek horizontálisak és vertikálisak. A vertikális kapcsolatok alá- és fölérendeltségi viszonyokat takarnak, amelyek formális vagy funkcionális jellegből fakadnak. Formális jellegről akkor beszélünk, amikor egy település normatív módon rendelődik egy másik alá. Ilyen normatív mód a közigazgatás. Ha funkcionális elemek hozzák létre az alá-fölé rendeltségi viszonyt, akkor olyan példákat sorolhatunk fel, mint a vásárlás, oktatás vagy a munkaerő ingázási szokásai, különböző szolgáltatások térbeli elhelyezkedése, illetve a kultúra által generált településhierarchikus kapcsolatok, amelynek keretében a kultúra nagyobb városokban való „életkilátásai”, mozgástere és ebből fakadóan a környező településekre ható vonzásbeli hatása említhető meg.[45] Ebből következően a nagy fokú kulturális aktivitás a magasabb hierarchiaszinten lévő települések számára válik lehetségessé.

Walter Christaller német társadalomföldrajz-kutató 1933-ban írta meg a Die zentralen Ortein Süddeutschland [Központi helyek Dél-Németországban] című művét, amelyben kifejtette a központi helyek elméletét: ez a koncepció leírja és általánosítja a vertikális, alá-fölé rendeltségi településviszonyokat. Christaller megállapítja, hogy egyes települések túlmutatnak önmagukon. Ezek a települések nemcsak saját maguk számára nyújtanak szolgáltatásokat, és állítanak elő javakat, hanem a környező települések számára is, amiből fakadóan vonzerővel rendelkeznek. Ezeket a magasabb rendű településeket hívjuk központi helyeknek. Az előbbi megállapítás két fogalmat is magában rejt: a jelentőségtöbblet és a vonzáskörzet definícióját. A központ által nyújtott szolgáltatások köre a jelentőségtöbblet nagyságát határozza meg, a vonzáskörzet nagysága lakosságszámban is kifejezhető.

A központi helyek elmélete része a közgazdaságtan, a vállalati gazdaságtan, a településföldrajz tudományterületeinek, alkalmazták területrendezési törekvésekben, településhálózat tervezésekor. Nemcsak Walter Christaller neve említhető meg a téma kutatójaként, August Lösch mellett – aki amerikai ellátó körzeteket vizsgált – James E. Vance és John Friedmann is komoly kutatási tevékenységet folytatott a témában. Friedmann centrum-periféria modellt dolgozott ki a 1960-as évek végén, amelyben a gazdasági fejlődés különböző szintjeihez kapcsolja hozzá a településhálózat javulásának állomásait, jellegzetes kreációit.[46]]

Az 1960-as években a területi tervezési gyakorlatban is alkalmazták a központi helyek elméletét mint egy irányítási modellt, amely településfejlesztéshez, illetve gazdasági és infrastrukturális fejlesztéshez nyújtott segítséget.[47] A területi tervezők az azonos funkciójú városok esetében is egyenlőtlenségeket tapasztaltak. A központi helyek elméletét segítségül hívva az azonos hierarchiaszintekhez hozzárendelték az ellátandó feladatokat, funkciókat, miáltal csökkentek az egyenlőtlenségek. A városhierarchia ma is népszerű vizsgálati téma mind a hazai, mind az európai elméleti kutatók számára, és a területfejlesztésben is fontosnak tartják. A központi helyek elméletét alapul vevő területi tervezés ugyanakkor kritikákat is kapott, úgy vélték, a városok specializálódásának lehetőségét szűkíti ez a szemlélet.[48]

A vizsgálatok később rá is világítottak, hogy a városok közötti verseny fokozódása miatt a városok egyre inkább specializáltabbá válnak, aminek következtében felborul a hierarchiamodell, ezenfelül ágazatonként is megfigyelték a vonzáskörzetek átalakulását. Például a kiskereskedelemben olyan vonzáskörzetek alakultak ki, amelyek inkább kiegészítették egymást, mintsem alá-fölé rendeltségi viszonyban lennének. Ily módon a központi helyek elmélete nem állja meg helyét, ha ebben az esetben tervezésről és irányításról van szó.[49]

Christaller modelljében van egy gazdasági-gazdaságossági gondolat, miszerint egy tevékenység térbeli eloszlása során a termelő és fogyasztó kapcsolatában két szempont alapvetően kiéleződik. Az eladó számára fontos szempont a gazdaságossághoz szükséges megfelelő számú fogyasztó, amit áruküszöbnek hívunk, a fogyasztó számára fontos a beszerzési távolság még reális mértéke, amit hatástávolságnak nevezünk. A kulturális javak és szolgáltatások esetében is belátható e két szempont érvényesülése. A modell továbbá olyan feltételezéseken is alapul, hogy a különböző szolgáltatások csoportokra oszthatók. Christaller hét csoportot különböztet meg egy skála mentén: az első csoportba tartoznak a legegyszerűbb funkciók, amelyek az első szintű központokban találhatók, a legmagasabb szintű települési központban pedig a legegyszerűbbtől a legmagasabb minőségű funkcióig mind megtalálhatók.[50]

Christaller gazdaságossági szempontjait tulajdonképpen telepítési kritériumoknak is tekinthetjük. Már megállapítottuk, hogy a helyhez kötött szolgáltatások a központban vannak, ez a telepítési helyük. A központ vonzáskörzettel rendelkezik. Oda kell telepíteni a szolgáltatást, ahol nagy a fogyasztói bázis, az agglomeratív hatás a tevékenység hatékonyságát javítja. A gazdaságos ellátás feltételez egy bizonyos lakosságszámot, minél nagyobb ez a szám, annál nagyobb lesz a vonzáskörzet. A kulturális szférára – mintegy adaptálva a modell elemeit – telepítési kritériumokat fogalmazhatunk meg, ha egy galéria vagy múzeum építése van tervben. Gazdaságossági számításokat végezhetünk, ami az agglomeráció nagyságát, illetve a bázistelepülés lakosságszámát figyelembe kell, hogy vegye. Egy nagyobb település vonzereje nem statikus tényező, hanem dinamikus, növekedésre képes. A több lehetőség magához vonzza az újabb munkaerőt, családokat vagy akár intézményeket, ami tovább növeli a központi hely nagyságát, tovább generálva a vonzerejét.[51]

A helyi kormányzat tulajdonképpen a központi helyek elméletének filozófiáját alapul véve tudatosan alakíthatja városa vonzerejét, központi pozíció megszerzését, felismerve saját előnyeit, regionális tulajdonságait (városnagyság, földrajzi elhelyezkedés, agglomeráció nagysága), eszközként pedig a kultúrához is nyúlhat. A kultúra beépülhet a gazdaságba, befolyásolhatja az épülő környezetet, megteremtve egy kreatív, impozáns városarculatot, illetve a város kulturális eseményei által válhat kulturális központtá. Természetesen a helyi kulturális iparágak támogatása alapvető ebben a stratégiában, előnyei lehetnek a munkahelyek létrejötte, az adóbevétel és a turizmusgenerálás. Forgatókönyv-szerűen levezethető az a folyamat, hogy miként válhat egy város kulturális központi hellyé. A kulturális sokszínűség, az egész évben kínált kulturális programok presztízst teremtenek, egy ipari, szürke hangulatú városképet pedig átformálhatnak. A város felteheti magának a kérdést, hogy képes lenne-e művészeket elcsábítani, letelepíteni. Eszköz lehet az üres, leépült ingatlanok műhellyé, műteremmé alakítása, olcsó bérbeadásának lehetősége. A művészek kreatív környezetet, jó hangulatot képesek teremteni, fellendíthetik az igényesebb városi életet, gazdaságot generálnak, így az épített környezet szempontjából is előnyös a működésük.[52]

Kulturális központi hellyé mindemellett egy átfogó kulturális élet megteremtésével válhat egy város: kulturális, valamint múzeumnegyedek kialakításával, a város történetét bemutató, kulturális hagyományait közönség elé táró programok vagy terek létrehozásával, köztéri műalkotások felállításával, színházi, irodalmi estek támogatásával, kávéházak jelentőségének újraértékelésével, kézműves boltok, műhelyek előnyben részesítésével, ezenkívül az ifjúság igényeihez igazított kulturális-közösségi terek létrehozása által.[53]

A szabadidő, a kultúra és a kreativitás házasításából olyan kulturális miliő származik, amely infrastrukturális és gazdasági városmegújulást eredményezhet. Az innovációs képesség a kreativitáson alapul, amelynek előfeltétele a kreatív környezet. Tulajdonképpen szinergiahatások kiváltása is következik, ami már inkább regionális gazdaságfejlesztési kérdés. Nemcsak egy egész kerület vagy kulturális negyed képes központi hellyé alakítani egy várost vagy városrészt, hanem akár egyetlen intézmény, egyetlen múzeum is.

Franciaországban a kultúra decentralizációjának első nemzeti közintézménye a Centre Pompidou-Metz, amely modern és kortárs művészetet bemutató múzeum Lotaringiában. Metz városa precedensértékű a fenti megállapításra. Az alkotók nemcsak a múzeumi funkció betöltésére szánták, hanem a kreativitást, az alkotótevékenységet ösztönző pillérének is, amelyben önálló tudományos és kultúrpolitikai tevékenység is folyik. A metzi intézmény a párizsi Centre Pompidou testvérintézménye, 2003-ban alapult, hivatalos megnyitására pedig 2010-ben került sor. Kulturális kooperációs közintézményt alkottak meg, amely olyan működési struktúrával rendelkezik, hogy a művészeti és tudományos terület irányításában magas szintű önállóságot ad az intézet igazgatójának. Ez egyfelől a kiállításpolitikát jelenti, a hazai és nemzetközi együttműködések szervezését, másfelől kreatív programok és társművészeti események megrendezését és működtetését. A helyszín pályáztatás útján lett kiválasztva: Lyon, Caen, Montpellier, Nancy és Metz indult a versenyben. Metz városa központi helynek vehető, mivel vonzáskörzetébe mintegy negyven település tartozik. Lotaringiában a megnyitást egy felkészítő program előzte meg: kortárs művészeti bemutatókat tartottak szerte a tartományban, hogy a régió lakosságában kialakuljon a kulturális igény, és ne feledkezzenek meg a metzi intézmény megnyitásáról. A megnyitás utáni első hónapokban nem kevesebb, mint 300 ezer látogató kereste fel a múzeumot. A látogatók 80 százaléka a régióból érkezett. Világos, hogy Metz kulturális központi hellyé vált, hiszen vonzáskörzetet teremtett maga körül a kultúra által. Az alapítók véleménye az volt, hogy érdemes a francia vidék számára megteremteni a kortárs kultúrához való hozzáférést. Bizonyította a feltevést, hogy a következő évben, 2011-ben már elérték az egymilliós látogatószámot. Végül évi 500 ezres látogatottságot ért el a múzeum. Természetesen az eredményhez hozzájárult az épület impozáns, különleges élményt nyújtó volta. A Ban Sigeru japán építész tervei alapján készült múzeum épülete maga is kortárs, szokatlan megoldásokkal él.