Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Georges Ohnet

UTOLSÓ SZERELEM

fordította:
Tóth Béla

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-612-6 EPUB
ISBN 978-963-559-613-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1897

a mű eredeti címe:
Dernier Amour

az elektronikus változat az 1991. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Alfred Stevens (1823 – 1906) In the Country
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A Fontenay-Cravant-palota ünnepi díszt öltött. A Coypel Don Quijote képei után készült szőnyegekkel ékesített, faragott fa lépcsőn fényesen öltözött hölgyek, rövidnadrágos urak haladtak fölfelé, vígan csevegve az elektromos lámpák világában. Fönt a csarnokban, a drága márványkorlátra támaszkodva, egy csoport vendég állt s mint valami elegancia-bíróság szemlélte az érkező úri sokaságot: fiatal asszonyok jöttek, pompás ruhákban, ügyes bájjal suhogtatva selyem- és bársonyuszályaikat és kecsesen biccentve virággal, gyémánttal elárasztott aranyhajú és holló fürtű fejüket; mosolygó gavallérok hajlongtak kimért illendőséggel és frakkjaik feketesége csak emelte a színes ruhák és fehér vállak pompáját.

A lépcső fölött, a fényes szalonok bejáratánál, Fontenay grófné állt, ragyogva és bájosan. Kezét nyújtva, derült pillantással szeretetreméltó szavakkal fogadta vendégeit. Híres szépsége teljes érettségében sugárzott. Aranybetétes fekete bársonyöltözete kedvezett gyönyörű vállának és márvány karjainak. Egyetlen ékszere, a gyöngy - nyakék, illett büszke arca halványságához, amelyet két szürke szem világított meg. Egy kis rózsabokrétával díszített barna haja most is azzal a harmóniás hullámmal övezte kevély homlokát, mint ifjúságában. Halántékán még csak néhány ezüstös szál mutatta, hogy e szép nő már túl van a negyvenen s az élet őszén jár, amikor még sok ragyogó nap derül, de már mindeniken ott a melankólia árnya.

Születés, tehetség és vagyon által kiváló férfiak valóságos táborkara által környezve, már teljes két órája állt ott, fogadni vendégeit. Mikor épp néhány szót váltott az osztrák nagykövet nejével s az ajtóig vezette, egy elegáns, kedves arcú fiatalember közeledett feléje gyorsan és szeretetreméltó bizalommal e halk kérdést intézte hozzá:

- Grófné, nem tudja, hol van Armand? Egy negyedórája keresem már az egész palotában és nem bírok ráakadni.

- Én se láttam egész este -, mondta Fontenayné. - Azt hiszem, az előadás rendezésével bíbelődik.

- Az nem. Épp most jövök a színfalak közül. Jessacnénak megrövidítették a szerepét, szeretne Armanddal egyre-másra nézve megegyezni és nem tudjuk, hol van... Talán valami sikereire irigy istenség szöktette meg!... Ha nem a Comédie-Française igazgatója.

A csinos fiú nevetett. De a grófné homloka elborult. Lappangó nyugtalanság költözött szívébe. Ok nélkül, mert férje végre is szobájában lehetett, öltözékeivel elfoglalva vagy ismételve a szerepét, amelyet Riva marquis új darabjában fog játszani a szalonban egybegyült előkelő közönség előtt.

- Nem mehetek innen -, mondta Fontenayné, legyezőjével a lépcsőnél álló csoportra mutatva, amely üdvözlésére várt. - Csak keresse őt, kedves Paul, aztán jöjjön azonnal vissza megmondani, hogy ráakadt-e.

A grófné selyemuszályát suhogtatva, gyorsan közelített vendégei elé. A fiatal Cravant báró pedig fölemelt egy aranyhímes függönyt s belépett a belső szobákba, amelyek most a nagy szalonban rögtönzött színpad öltözői voltak. A grófné budoárjában a főúri műkedvelők első szerelmese: Hector Firmont, adta magát által Pontet-nak, a hírneves fodrásznak, aki egy vén embert öt perc alatt ifjúvá tud változtatni és aggastyánná változtatja a legszebb fiatal gavallért is. A kiváló műkedvelő igen aggódott, hogy torka egy kicsit reszelős: gargarizáló vízért küldött a szomszéd gyógyszerészhez és minden tíz percben megöblögette hangszálait.

A grófné öltözőszobájában Jessacné fejezte be toalettjét, Jessacné a díva, aki Chaumont ördöngösségeivel játszik és Judicné bájával énekel. Hallatszott az ajtón keresztül, amint idegesen zsörtölődik a szobaleányával és minduntalan egy-egy briliáns hangfutamot próbál.

- Ugyan, vigyázzon Josephine! Agyonszorít, nem bírok lélegezni... Lalala’... Lalala! Hallja, milyen fojtott a hangom? Eressze meg egy kicsit... Lalala’... No, így tán majd tudok énekelni. Ej, most meg gombostűt szúrt a hátamba!

Gyöngyöző nevetés felelt e panaszszóra. A szép Trésorierné volt, aki a szomszéd szobában, egy függöny mögött, a tükör előtt illegette finom szubrett-termetét.

- Könnyű önnek nevetni -, mondta Jessacné. - Ön előre tudja, hogy mily nagy sikere lesz.

- Lesz mindnyájunknak! Mert az igazat megvallva, mind pompásak vagyunk. Nini, ki az? Nem szabad bejönni!

Ez a megrémült kiáltás annak szólt, aki az ajtót próbálta kívülről.

- Ne féljen, csak én vagyok! - szólt Cravant báró vidám hangja.

- Csak ön? Az is elég, sőt több a soknál -, kiáltott Trésorierné. - Teszi be mindjárt az ajtót?

- Ha beteszem, nem beszélhetek, ha pedig nem beszélhetek, nem fogja megtudni, mit akarok mondani.

- Az igaz. Nyisson hát be egy kicsit, de ne nézzen...

- Miért ne? Hiszen ön igen illendően van öltözve... Vállfűzőben és alsószoknyában.

- Honnan tudja?

- Minek volna a tükör?

- Jaj!

Trésorierné az ajtó felé futott és elrejtőzött a függöny mögé.

- Nos, mit akar?

- Nincs itt Armand?

- A gróf? Mikor én öltözöm? Ön bolond! Hallja Louise, mit mer nekem ez a Cravant úr mondani?

- A szemtelen! - szólt Jessacné. - Lalala! De azt én is szeretném tudni, hogy hol van a gróf, mert jó volna megbeszélnünk előadás előtt azt a változtatást.

- Pedig eltűnt.

- De csak visszatér?

- Remélem. Hanem ez mégis furcsa... Fölkutattam az egész palotát... Utolsó reményem az volt, hogy itt van, önökkel...

- Már megint!

- Miért ne? Kollégák közt megjárja... A művészet mindent ment.

- De önt nem, mert ön nem is színész, hanem csak ügyelő... Hordja el magát!

- Istenem, milyen kellemetlenek ezek a színésznők! - kiáltott Cravant báró kacagva. Bezárta az ajtót és ismét a gróf szobái felé tartott. Benyitott a fényes, de komoly berendezésű dolgozóterembe, ahol minden faragott diófa és régi szőnyeg volt. A gerendás mennyezet váltakozva vörös és kék négyszögeiben arany lóherék ragyogtak. A szögletekben a Fontenay-Cravant-címer: arany torony s alatta a jelige: „Fontes n’ay”, ama ősi Cravant emlékére, aki a moncontouri csata napján, a hugenotta lovagok által üldöztetve, nyeregvesztes lovát egész nap szőrén ülte meg. Középen, az íróasztalon, szétszórt papirosok. A lecsavart lámpák csak félig világították meg a termet. Hátul, egy ajtórésen fénysugár hatolt be és léptek hallatszottak. Cravant báró hangosan kérdezte:

- Te vagy ott, Armand?

A léptek közeledtek és a gróf feketébe öltözött szolgája jelent meg komolyan és ünnepiesen.

- Maga az, James? Nincs itthon a bátyám? Már kétszer voltam itt és nem találtam senkit.

A szolga hirtelen elkomolyodott, lesütötte szemét, mintha attól tartana, hogy nagyon közlékeny fog lenni, aztán pár érthetetlen angol szót mormogott a foga között.

- Mi az? - szólt ingerülten a báró. - Beszéljen világosabban.

Az inas behúzta a fejét a válla közé és komor arccal hallgatott.

- Igazán aggódni kezdek -, mondta a fiatalember. - Mit jelentsen ez? Tudom, hogy hú urához... Tán történt valami? Szóljon! A grófné küldött ide tudakozódni...

A szolga tagadólag intett, de nem nyitotta ki a száját. A báró türelmetlenül indult a hálószoba felé. Itt már minden kész volt a háziúr öltözékéhez. A széles, alacsony ágyon rendbe rakva a fehér mellény, a fekete nadrág és frakk: egy kis asztalon az aranygombos ing, a nyakravaló, a zsebkendő és a kesztyű.

Cravant báró gyorsan körültekintett és látta, hogy az öltözőszobában minden rendén van, de senki nincs benne. Most már bizonyos volt abban, hogy a gróf távozott, most, amikor csakis vendégeivel kellett volna foglalkoznia: és felesége tudtán kívül távozott. A báróban súlyos titok sejtelme támadt. Odafordult az ablakban némán álló szolgához:

- A gróf elment - mondta határozott hangon. - Mikor ment el?

Az inas most látta, hogy hiába a tűrés-tagadás.

- A gróf úr ezelőtt két órával ment el.

- Hogyan, kivel?

- Egyedül, gyalog.

- Hogyan volt öltözve?

- Nappali ruhában.

- És miért ment el?

- A gróf úr épp öltözni készült, amikor egy távirat érkezett... egy kis kék papiros... Elolvasta, aztán fölkiáltott: „Mennem kell!” Vette a kalapját, prémes felöltőjét és amikor az öltözőszobából levezető lépcsőhöz ért, azt mondta: „James, rendezze úgy a dolgot, hogy ne tudják meg távozásomat. Legkésőbb másfél óra múlva itt leszek.” Azzal elment... Kilenc óra volt.

- Hát most épp két órája?

- Igenis. A báró úr most már tudja, hogy miért akartam időt nyerni és megbocsát, hogy mindjárt nem feleltem.

Cravant igent bólintott, aztán idegesen kezdett föl s alá járni és gondolkozva pödörgette hosszú, szőke bajuszát. Az jutott eszébe, hogy elmondja Fontenaynénak, ami történt. De tartott tőle, hogy megrémíti. A kandallóra könyökölt és töprengett: mitévő legyen? A dolgot elvégre is nem lehet tovább halogatni. A gróf Jessacné, Trésorierné, Firmont és Perduciéres társaságában játszik. Alig fél óra múlva kezdeni kell az előadást. A közönség nem várhat örökké. Az ifjú lázas nyugtalanság zsibongását érezte magában. Tudta, hogy súlyos felelősség nyomja. Még egy kicsit habozott, aztán megindult a terem felé, értesíteni a grófnét, amikor könnyű léptek zaja és selyemsuhogás hallatszott. Fontenayné lépett be. Sápadt volt és szeme feketének látszott az összevont szemöldök alatt. Mégis mosolyogni próbált.

- Nos, készen az uram?

Paul de Cravant báró, aki eddig semmi rosszat sem sejtett e házaspár életében, egyszerre látta, hogy itt nehéz válság van küszöbön. A gróf kénytelen volt titkolni felesége előtt az okokat, amelyek őt távozásra bírták. Ösztönszerűleg fedezni akarta unokabátyját és gondatlanságot tetetve válaszolt:

- Ne aggódjék a grófné. Armand egy perc múlva itt lesz.

- Hát elment?

- Elhívták egy pillanatra. Oh, ne féljen, semmi komoly dolog.

A grófné ajka elfehéredett és keze remegett. De mégis türtőztette magát s mosolyogva kérdezte:

- Elhívták? Ki hívta el?

Tekintete gyorsan járt körül a szobán. Látta a kész öltözéket, észrevette az inas zavarát. Most már meggyőződött, hogy ámítják. Rémítő aggodalom fogta el.

Az jutott eszébe, hogy férjének párbaja van vagy másképp forog élete veszedelemben. Hirtelen egyet lépett: észrevette, hogy a kandalló szélén egy összegyűrt kis kék papíros hever: a távirat, amelyet a gróf távozása előtt gondatlanul odahajított. A grófné megállt, mert szégyellte volna az inas előtt fölemelni, szétsimítani és elolvasni e papirost.

- James -, fordult a szolgához -, kérem, mondja meg Firmont úrnak, aki már türelmetlenkedik, hogy az előadást csak egy jó negyedóra múlva lehet kezdeni... Értesítse Jessacné őnagyságát is...

A szolga meghajolt és ment. Alig volt kint a szobából, a grófné nem törődve Cravant jelenlétével, fölkapta a kék papirost, kiegyengette kesztyűs kezével és mohón olvastam lámpa világánál, ami rá írva volt. „Néném súlyos beteg. Jöjjön rögtön. Megöl a nyugtalanság. - Lydie.”

Fontenayné szeme megmeredt, lélegzete elakadt, iszonyú hőség égette mellét. Tompa nyögéssel vetette magát egy zsöllyébe. Lehajtott fővel, mozdulatlan ült ott borzasztó lelki gyötrelmében. Egy pillanat alatt minden tönkre ment körülte: erkölcsi biztossága eltűnt, boldogsága megsemmisült. A jövőtől nem remélhetett többé semmit és a múlttól remegett. Lydie! Mely titokzatos vetélytárs viseli e nevet, amely váratlanul jött derült életébe, mint a villám? Mióta ismeri Armand e nőt? Mily ellenállhatatlan uralma lehet e teremtésnek férjén, aki belerohant érte a hideg, sötét éjszakába, itt hagyva vendéggel teli házát és ünnepi díszbe öltözött feleségét? Mi érdek vitte e nőhöz, mily szerelem fűzheti hozzá, mily vak engedelmességgel csügghet rajta, hogy első hívó szavára, szakít mindennel és fut hozzá. Lydie!... Agyát, mint éles nyíl hasította e név. És viselője megjelent előtte szépen, ifjan, bájos alakban, a sejtelem fátyla mögött. Mert szépnek kell lennie. Ha nem volna az, Armand...

E kegyetlen gondolatokra szeme könnyel tellett meg és zokogás tört ki kebeléből, a büszke főúri hölgy arcát el nem födve sírt és Cravant báró láthatta fönséges kétségbeesését, amely nem törődött semmivel és nem rejtőzködött színlelés mögé.

Az ifjú meghatottan közeledett Fontenayné felé, de a grófné elhárítólag intett.

- Nem, nem, Paul, hagyjon kérem; ez jót tesz.

A báró ajkát egy kérdés égette. Szerette volna tudni, mi van abban a titokzatos táviratban. De nem merte kérdezni. Ez az egyszerű, igaz fájdalom imponált neki. Sok asszonyt látott már sírni, de még egyet sem ennyi megragadó büszkeséggel. Vigasztalni se merte. Inkább átkozni szerette volna azt, aki a szomorúság okozója. Amíg így állt itt, habozva és kínosan, egyszerre léptek hallatszottak. A grófné összerázkódott, aztán gyorsan fölkelt és arca örömtől sugárzott:

- Ez ő!

Ebben a két kis szóban a feléledő reménység egész világa volt. Fontenayné egy pillanatra tán azt is hitte, hogy férje sohasem tér vissza többé. Hirtelen összegyűrte a táviratot, visszadobta a kandallóba, aztán parancsoló mozdulattal fordult a báróhoz:

- Armand ne tudja meg, hogy itt voltam... Hogy elolvastam ezt a táviratot. Egy szót se, Paul... sohasem bocsátanám meg önnek!

Mint árnyék tűnt el a dolgozószoba homályában. E pillanatban lépett be a gróf, sietve, elfulladtan. Összeráncolta szemöldökét, amikor észrevette, hogy unokaöccse ott van: gépilég nyújtotta kezét, aztán zavartan dobta le bundáját, kalapját, levetette kabátját és odakiáltott az inasnak:

- James! Hamar öltözzünk! Az ördögbe is, már elmúlt tizenegy óra... Hol van?

A szolga bejött. Látszott rajta a meglepetés, hogy Fontenay grófné már nincs a szobában. Loppal Cravant báróra pillantott, de mivel megszokta, hogy beleszólás nélkül lásson és halljon mindent, lehajtotta fejét és ura öltöztetéséhez fogott.

- Már alig győztünk várni -, szólt a báró. - Firmont nem leli a helyét, tipeg-topog félelmében, Jessacné meg jajgat utánad.

A gróf bosszús mozdulattal felelt.

- Ah, ez a kiállhatatlan história, épp most szakadt a nyakamba, amikor legjobban várnak. Egy egész órám vette el... Különben semmi, személyes ügy...

Alig mondta ki oly nyugodt arccal e hazugságot, pillantása odaesett a kis kék papirosgyűredékre, amelyet a grófné távozása előtt eldobott.

Elégedett mosoly vonult ajkára, hogy a távirat most is ott van, ahová távozása sietségében elég meggondolatlanul dobta. Ez a papiros már két óra óta aggasztotta. Bosszankodott magára, hogy miért hagyta itt, indiszkrét kezek zsákmányául. Cigarettát vett elő a kandallóról, aztán közönyösen lehajolt, fölemelte a kompromittáló papirost, szétnyitotta, meggyőződött arról, hogy csakugyan az, kétrét hajtotta, a lámpa fölé tartotta, meggyújtotta lángjánál a cigarettát, aztán végig elégette és szétdörzsölte lábával a fekete perjét.

- Így -, szólt egy kis sóhajtással, mely fehér füstöt kergetett a mennyezet felé. - Tudod, Paul, hogy mikor lennél igazán csókolni való fiú? Ha elővennéd a szerepemet onnan az asztalról aztán átismételnénk.

- Hiszen tudod már, mint a miatyánkot.

- Mindegy. Az utolsó pillanatban mégis jó.

- Hát rajta...

A báró kezébe vette a füzetet, amelynek borítékán szép gömbölyű betűkkel volt írva a darab címe. A gyakorló iskola s lejjebb a szereplő neve: Oktave de Margency. Fölnyitotta s elmondta az első végszót. A gróf föl és alá járva az öltözőszobából a dolgozóterembe felelgetett, gyorsan rendezve toilette-jét. Negyven-egynehány éves ember volt, gesztenyeszín haja gondosan ápolt, arca élettől piros, szeme kék. Hosszú szőke bajusza, szögletes álla olyan volt, mint a régi gall vitézeké és nagy energiát adott arcának. Termete magas, karcsú. Armand de Fontenay alig harmincévesnek látszott. Eleganciáját bámulta egész Párizs. Régebben, mint kapitány szolgált a vezérkarban, majd Mac Mahon tábornagy szárnysegéde lett, később katonai attasé Bécsben s csak akkor vált meg a hadseregtől, amikor régi följebbvalója visszavonult a magánéletbe.

Gazdag volt saját vagyona révén, de neje a szép Schwarzbourg hercegnő által is, akit Ausztriában való tartózkodása után vett feleségül. Fényes háztartása az egész Faubourg Saint-Germainben híres volt. Rokonságban állt Franciaország legkiválóbb családjaival, neje viszont a külföldi arisztokráciához fűzte. Néhány év alatt a jó ízlés és bonton igazi mestere lett. Fogatait mintaszámba vették. Ruházatát az egész ifjúság utánozta. Öltözetei szabását nem lehetett megfelebbezni, kesztyűinek színe, nyakkendőinek formája törvény volt.

A divat fölött való ez uralkodás közepette mégis egyszerű maradt. Nem kereste a fejedelemséget, magától jött az. Jó fiú volt, szeretetreméltó, elmés. Megtestesült benne a francia faj minden derék tulajdonsága és fényes hibája. Mintha csak hírmondója lett volna a XVIII. századnak, akit itt feledtek a konvent vérbíróságai, a császárság dicső öldöklései, a monarchia ismétlődő forradalmai és az utolsó háború mészárlásai. Világos selyemruhája, vörös szélű rövid nadrágja, lisztes haja feltűnt volna a versailles-i udvarban is. A selyembélésű fekete kabátra sárga gardénia volt tűzve. A modem Párizs divatkirálya, a század végén, csupa nyugodt, mosolygó kellem.

Csodálatos vidámság és mozgékonyság lakozott benne. Reggelig rendezte a kotillont, anélkül, hogy egy csöpp fáradtság látszott volna rajta, aztán zuhanyt vett és kilovagolt. A boulogne-i erdő friss levegője fölélesztette, üdén, vidoran élénken tért vissza, jó étvággyal reggelizett s két órai nyugalom visszaadta egész rugékonyságát. erejét, hogy az ötórai látogatásokat fogadja, este pedig eleget tegyen a meghívásoknak. Még azt is megtette, hogy kedden a Theâtre-Françaisban, pénteken pedig az operában el se aludt és tapsolt.

Két esztendeje, hogy műkedvelősködni kezdett. Legelőször a szívesség vitte rá. Helyettesíteni kellett a szalonhőst a Szikra vígjátékban. Armand három nap alatt megtanulta a szerepet, aztán könnyen, természetesen játszott és megnyerte a legnehezebben elhódítható közönséget. Mintha csak első szerelmesnek született volna. Azonnal tudott helyesen beszélni, járni és fölösleges mozdulatok nélkül csevegni. A műkedvelő előadásokért rajongó háziasszonyok rá tudták venni a grófot, hogy folytassa, amit oly szerencsésen kezdett. Második alakítása egy komikus figura, igazi diadalt teremtett számára. Erre aztán úgy fölkapták. hogy mindenfelé szabadkoznia kellett, ha nem akarta az egész életét színjátszással tölteni.

Évadonként legföljebb egyszer-kétszer játszott. De már nem telt benne öröme és robotnak vette az egészet. Ez este nála volt műkedvelő előadás: jutalomjátéka, mint a próbákon tréfásan mondogatta. Az egész párizsi társaság és a külföldi előkelőség ott volt a szalonokban, türelmetlenül várta a függöny felhúzását.

Armand, amíg unokaöccse súgott, az inas pedig öltözni segített neki, ismételte szerepét, de komor és levert volt. Látszott, hogy elűzni igyekszik borús gondolatait. Homloka néha redős lett, hangja pedig száraz és ideges. Épp felöltötte a kabátot, amikor betoppant Firmont, braziliánusnak öltözve, flastrom alá rejtett bajusszal, fején szénfekete vendéghaj, inge elején óriási gyémántok. Nagy sebbel-lobbal kezdte:

- Nos gróf úr, mi lesz? A közönség türelmetlenkedni kezd.

Alig tekintett a játszótársa arcába, följaj dúlt:

- Szent Isten! Ön nincs kifestve!... Sápadt, mint a halál!... Mi leli? Tán valami baja van?

- Dehogy, igen jól vagyok. Egy kis pirosító majd segít.

Kivette az inas kezéből a nyúllábat és végighúzta arcán, amely csakugyan nagyon halvány volt. E mesterséges színtől rögtön olyan lett, aminőnek mindig látszani szokott: élénk és ragyogó.

- Az ouverture mindjárt kezdik! - szólt egy hang a szalon ajtaja felöl.

- Jól van, készen vagyunk -, válaszolt Armand.

Megrázta a vállát, egyet toppantott, erősebben, mint máskor, mintha magát is illúzióba akarná ringatni, aztán mosolyogva mondta:

- Előre Cravant, mi pedig, Firmont, menjünk a diadalra.

A távolból már hallatszottak a zenekar hangjai. Beléptek a kis szalonba, amely a művészek folyosójául szolgált és szomszédos volt a Fontenay-palota dísztermében rögtönzött színpaddal. Jessacné és Trésorier báróné elegáns öltözékükben ragyogva vártak és csevegtek Perduciéres úrral, aki teljesen fölismerhetetlen volt szürke parókájával, pofaszakállával és drámai apai hasával. A délamerikaivá változott Firmont, aki úgy pattogtatta a mássalhangzókat, mint amikor sziklákat görget az őserdei folyó, lelkes fogadtatásban részesült. A zajongó Jóbarátokat Cravantnak kellett csitítania, hogy megtalálják hallani a lármát a teremben is. De a műkedvelők csak fáradhatatlanul csodálták egymást és gratuláltak egymásnak. Jessacné, a zsenge termetű, szép szőke nő, ruhája merész kivágásával eleve megbénított minden kritikát, legalább a férfiak részéről. Egy darabka fekete selymet oly észbontó kacérsággal ragasztott mellére, hogy Firmont érezte, amint a festék alatt megüti a hő. Ríva marquis is előbukkant egy függöny mögül és mosolyogva közeledett darabja személyesítői felé, jótanácsokkal szolgálni. Korrekt, kellemes ember volt, szúrós szemeivel, katonatisztes kifent bajuszával s mindenkihez volt egy szeretetreméltó és elmés szava. A hölgyek iránt figyelmes és udvarias, a férfiakhoz barátságos és szíves.

- Remélem, hogy jól fog sikerülni -, mondta Fontenaynak. - A grófné telkemre kötötte, hogy biztassam nevében... Ah, a zenének mindjárt vége. Perduciéres, önön a sor. Csak semmi izgatottság, mentől több természetesség és minden pompás tesz... Én visszamegyek a közönség közé tapsolni.

_ Armand fölment az emelvényre, amelyen a színpad volt s a függöny résén kipillantott a terembe. Az elektromos lámpák fényében, az elegancia és szépség sugárzásában, kétszáz hölgy ült a földszinten, pompás, gazdag, színes kép. A gyémántok csillogtak, a szemek ragyogtak, az ajkak mosolyra nyíltak, tollak tengettek a fejeken, a csipkék remegtek a ruhák kivágásában, a szerelmes madarakként repdeső legyezők kecses lebbenésére. Édes, kellemes illat töltötte be a levegőt az asszonyok, az élő virágok lehelete.

Fontenayné bizalmasai között zavartalan, derült arccal ült. Bámulatos lélekjelenléttel beszélt, teljesítette háziasszonyi tisztét s osztogatta legbájosabb mosolyait. Pedig a kétségbeesés volt szívében. Teljes biztossága, teljes boldogsága között érte a féltékenység első rohama: kimondhatatlan kínokat szenvedett és titkolnia kellett baját. Mellette az ajtórésben, egy göndör őszhajú, átható tekintetű, gúnyos ajkú öreg ült: Villenoisy marquis, a volt nagykövet, aki a grófnét születése óta ismerte. Az aggastyán némán, de nyugtalanul figyelte a nő megváltozott hangját, szeme lázas csillogását. Amikor Fontenayné egyszer, nem bírva leküzdeni idegei feszültségét, a szokottnál hangosabban nevetett, a marquis atyai szelídséggel hajolt hozzá:

- Mi baja, Mina? Rosszul van? Mintha ki volna cserélve ma este!

A grófné fölemelte szép szemét öreg barátjára és egy pillanatig nem bírva küzdeni szomorúságával, mély bánat látszott arcán. Pillái megnedvesedtek, de a könny csakhamar felszáradt a lázas forróságtól. Ismét uralkodni bírt magán, megbiccentette nemesvonású szép fejét, gondtalan mozdulatot tett legyezőjével és könnyed hangon felelt:

- Semmi, semmi, kedve marquis. Csak fáradt vagyok egy kicsit... De a mulatság mindent feledtet.

Az öreg diplomata igent bólintott, mintha megnyugtatná ez a válasz. Hosszú pályáján megszokta, hogy beérje minden felelettel; de viszont mindig magának is megvolt a saját véleménye. Sokkal jobban szerette Fontenaynét, semhogy zaklatta volna, kivált most, amikor látszott, hogy a grófné menekülni óhajt minden kérdezősködés elől. De föltette magában, hogy kutatni fogja a helyzetet, amely meglehetős zavarosnak látszott előtte. A marquis figyelmét különben csakhamar egyéb foglalta el.

A kis zenekar utolsó akkordja után fölhúzódott a függöny és Perduciéres Trésoriernével rákezdte a dialógus tűzjátékát. Majd e nagyon tartózkodó közönség szokatlanul zajos tapsai között megjelent Armand is.

E pillanattól kezdve Fontenayné feledett mindent, ami körülte van s minden figyelme arra az emberre fordult, aki neki egyetlene volt e világon. Pillantása férje arcára tapadt. Úgy figyelte, minden vonását, mint a tengerész a szemhatárt, amikor vihart vár. Ajkának egy vonása, homlokának egy redője, szemének egy rebbenése nem kerülte el figyelmét. Ez előkelő sokaság között, mint élet-halál titkára leső kém rejtőzött.

Megvolt a kegyetlen öröme, hogy látta férjét kilépni a lámpák elé védtelenül, egyedül, odadobva mohó kíváncsiságának, összerázkódott, amikor hallotta csengő, kellemes hangját és csodálta délceg, karcsú termetét. Szíve összeszorult a kíntól, hideg verejték gyöngyözött homlokán; férje, mint szerelmes, elragadó volt. Alig látszott harminc évesnek. S ez a gondolat keserűséggel töltötte el. Oda képzelte magát Armand mellé és rögtön iszonyú valóságban tűntek elő a változások, amelyeket az idő asszony! szépségén immár ejtett. Férje ifjú, hódító volt, szerelemre gerjesztő; ő maga, fájdalom, már csak szeretni tudhatott.

A bizonyosság, hogy megcsalták vagy meg fogják csalni, oly kegyetlenül gyötörte, hogy csipkekeszkenőjét harapdálta, nehogy hangos sírásra fakadjon. Köd borult szemére, nem látta többé, mi van körülte. Pár pillanatra lelki ájulás bénította meg. Mintha távolból hatott volna hozzá a szereplők beszéde; fizikai létének érzése elveszett.

Ez a fél-ájulás csak rövid ideig tartott. Fontenayné összeszedte magát; félt, hogy szembe tűnik, hogy magyarázgatásokra ad okot; ereje visszatért, akaratát megfeszítette és sikerült arcára ismét mosolyt erőltetni. Mozgalmat keresett, hogy végképp elűzze a még mindig fenyegető aléltságát. Hangosan dicsérte a műkedvelőket és tenyerébe csapott a legyezővel, tapsot indítani. E jelre általános lett a bravózás.

A grófné a zaj közepette hátrafordult és meggyőződött, hogy senki sem vette észre, ami vele történt. Most már nyugodtabb lett. Ez energikus léleknek elviselhetetlen volt az a gondolat, hogy gyötrődése nyilvánvalóvá lesz és a kíváncsi rosszindulat tápláléka lehet. Az a bizonyosság, hogy titka csak a magáé, jót tett neki. Figyelemmel kísérte a darabot, amely elegánsan, könnyen folyt a hallgatók tetsző moraja között. Mulattatta is a játék s ez nagy könnyebbségére volt. Nem töprengett többé; teljesen átengedte magát e múló öröm teljesen külső hatásának. Arca egy óráig ismét úgy ragyogott, hogy csalódásba ringatta még a legjobb ismerősöket is.

Armandnak, akit épp ily belső nyugtalanság gyötört, nagy kő gördült le a szívéről, amikor meglátta a hallgatóság között neje mosolygó fejét. Hát nem sejt semmit! Nem vette észre a szökést; nem következnek veszedelmes magyarázgatások. A gróf annyira örvendett, hogy mindmostanáig kissé komor arca egyszerre földerűit.

Gyöngéd pillantást vetett feleségére, neki játszott, neki szánt minden hatást, kereste tetszését és azon igyekezett, hogy titkos kötelék fűzze kettejüket össze e pillanatokban. Pompás volt, mintha valami sajátságos kacérsággal még fényesebb diadalt akart volna ez este, mint máskor.

Tetszeni akart és sikerült neki. A függöny általános tetszés-zaj között gördült le. Ez a nehezen melegedő úriközönség ha már egyszer belejött, abba se akarta hagyni. Egymást érték a kihívások, a mosolygó, boldog szereplők alig győztek eleget megjelenni a lámpák előtt. Majd fölkerekedett a vendégség s bókokkal halmozva el a grófnét, az ebédlő felé vonult, hol a büfé várt. A színészek átöltözve s lemosva arcukról a festéket, most már a nézők közé elegyedtek s fogadták a szerencsekívánatokat. Armand ismét ura lett magának és csoportról-csoportra járt, az ő előkelő könnyedségével. Cravant báró, akit nem nyomott többé az a gond, hogy a szereplőket megóvja az elkéséstől s akinek most már egyébbel is szabad volt törődnie, mint a darab kéziratával, vizsgálódva nézte a grófot, s a grófnét. Olyan nyugodtak, derültek voltak, hogy a jó báró azt hitte: álmodott az imént. Vajon csakugyan lejátszódott az a rövid jelenet Armand szobájában, a dráma a vígjáték előtt? Nem sírt az imént Fontenayné, mikor megtudta férje érthetetlen távozását? Még most is fülében csengett, amit a grófné távozásakor mondott: „Egy szót sem! Uram ne tudja meg, hogy itt voltam, hogy a táviratot elolvastam!...” Mert Fontenayné tudta, hogy mi van a kék telegrammban, ő, Cravant pedig nem. Vajon valami pénzkérdésről volt szó? Vagy szívbeli ügy kényszerítette a grófot, hogy távozzék most, amikor nem szabad távol lennie? Cravant kétkedőén mosolygott. Pénz? Armandnak óriási vagyona van, ez lehetetlen. Nem is játszik. Hát akkor asszony? Szerelmi kaland?

A báró némán csóválta a fejét. A gróf ne szeretné a feleségét? Tízéves házasságuk boldogságát mindenki csodálta. Ez a pletykás, botrányhajhászó társaság soha egy rossz szót nem mondhatott sem Armandról, sem feleségéről. Az egész világ látta, hogy e pár élete példás. Tehát sem pénzkérdés, sem szívbeli ügy. De okvetetlen valami nagyon komoly dolog, mert az oly eszes és erős nő, mint Fontenayné, nem esik kétségbe holmi potomság miatt. Valami súlyos titok lappanghat itt, amely a grófné boldogságát fenyegeti. Armand pedig a hölgyek közt nevetve, beszélgetve, kedveskedve, éppen nem látszott nyugtalannak.

Nem sejtette, hogy neje tudja távozásának okát. Paul báró aggódott bátyja miatt. Fontenayné és Armand között valóban nagyon egyenlőtlen volt a helyzet. A férj nem gyanakszik, le van fegyverezve és védtelen; az asszony mindent tud, résen van és a legkisebb hibát is fölhasználja. Cravant azon töprengett, hogy vajon ne értesítse-e a grófot. Nem elmondani azt, ami történt, csak óvatosságra inteni. Így a sanszok egyenlőbbek lesznek s a küzdelem kevésbé veszélyes. Paul a gróf felé közeledett s már fölemelte kezét, hogy vállon érintse és félrehívja, mikor valaki karon fogta őt. Meglepetten fordult hátra. Villenoisy marquis mosolygó, elmés arcát látta maga előtt.

- Elfogom önt -, szólt az öreg diplomata, magához szorítva a fiatalember karját. - Egy szépasszony parancsára, aki beszélni óhajt önnel.

Azzal odavezette az elkedvetlenedett Cravant bárót Fontenayné elé:

- Íme a fogoly, kedves Mina. Átszolgáltatom önnek.

Azzal magára hagyta a bárót és a grófnét. Az úrnő arcáról egyszerre eltűnt az erőltetett vidámság. Komolyan, szomorúan fordult az ifjúhoz:

- Mit akart most, Paul? Elárulni engem... Óh, ne mentegetőzzék. Folyton figyeltem önt, amióta belépett a szalonba és leolvastam a homlokáról, mit gondol. Nem fog megcsalni. Értesíteni akarta a férjemet.

- Nem tagadom.

- Ígérete ellenére?... Ez csúnya öntől!

- Hát hagyhattam volna, hogy a veszedelembe rohanjon? Ó, ne féljen, asszonyom, én nem tudom mi történik... Armand nem bízott rám semmi titkot.... De lehet, hogy egyiküket valami szerencsétlenség fenyegeti. Ki tudja, hogy egy jóbarát szava nem akadályozhatja meg a bajt... Ön tudja, hogy mindkettőjüket nagyon szeretem... Engedje meg, grófné, hogy megkíséreljem...

- Nem! - szólt Fontenayné tompa hangon -, már késő... Azok után, amiket tudok, nem nyugtathatna meg többé semmi esküdözés... ön beláthatja, hogy most már tisztában kell lennem a dolgokkal... És én magam, egyedül fogok utána járni!... Még egyszer adja szavát, hogy nem mond a férjemnek semmit.

- Mily helyzetbe hoz ön engem? - Hát végképpen kiszolgáltassam őt önnek?

- Azt nem. Ön semleges fog maradni. Engem a véletlen vezetett a titok nyomára... Felejtse el, amit tud... Ez az egyetlen, amit öntől kívánok.

- Ígérem -, mondta Cravant szomorúan.

Meghajolt a grófné előtt, kezet szorított a gróffal és távozott.

Már csak a ház bizalmas barátai voltak a szalonban, majd azok is elszéledtek s a grófi pár egyedül maradt a fényesen kivilágított termekben. Ez a pompás magány, a véget ért mulatság romjai mélyen hatottak Fontenaynéra. Mindebben jövendőjének képét látta. Ím a boldog és fényes napok ránézve is elmúltak; következik az egyedülvalóság és elhagyatottság. Égő vágy támadt benne, kérdésekkel ostromolni férjét, keresni pillantásában és szavaiban a még mindig homályos valót. Feléje közelített, amikor az utolsó vendéget is elkísérte a lépcsőig s aztán karjára támaszkodva ment a kis szalonba, amely elválasztotta szobájukat, s ahol, mint minden este, teához volt terítve. Hallgatagon ültek egymás mellett, mintha gondolataik elkülönítették volna őket. A grófné egyszerre férjéhez fordult, aki elmélyedve tekintett maga elé:

- Mi baja, Armand? Már a mulatság kezdetén észrevettem, hogy nincs olyan kedve, mint máskor, most meg éppen töprenkedik…

A gróf hirtelen fölkapta lehajtott fejét, arca csupa mosolygás lett és odafordult nejéhez:

- Egy kicsit elfáradtam, ez az egész; de higgye meg, nem töprenkedem...

- Hiszem is, hogy ha valami gond nyomná, lenne hozzám bizalma és nem titkolná el.

Armand e komoly hangon mondott szavakra a grófné szemébe nézett, nyugtalanság cikázott át homlokán. Fölkelt a zsöllyéből és járkálni kezdett a szalonban.

- Mi gondjaim lehetnének nekem?

A grófné bánatos mosollyal szelíden így szólt:

- Ha vannak is, azt hiszem, nem én okoztam.

Armand megremegett: hirtelen feleségéhez lépett, megragadva kezét és meghatott hangon mondta:

- Bizony nem! Ön a legjobb és legkedvesebb asszony a világon és tudja, hogy mennyire tisztelem és szeretem... Szent Isten, hogy ön nekem gondokat okozna! Hiszen minden örömem és boldogságom, ami ez életben volt, mindig öntől jött.

- Hát még mindig szeret engem?

A gróf meglepett mozdulattal kérdezte:

- Mit jelentsen ez? Vagy talán kételkedik?

Fontenayné nem felelt, csak kézen fogta férjét s odavezette a nagy tükörhöz, aztán halántékához emelte ujját s rámutatott az ezüstös szálakra:

- Én már öreg vagyok, Armand -, szólt végtelen bánatos mosollyal. - Ön pedig fiatal és korunk között napról-napra nő a különbség. Én vénülök, ön fiatal marad. Szomorú erre gondolni. Az arc megváltozik; de az érzelmeken nem fog semmi. Éppúgy szeretem önt, mint ezelőtt tíz évvel. Ma este a színpadon látva önt, megremegtem a gondolattól, hogy ön engem is áltathatna így, s én akkor nevetséges s halálosan boldogtalan lennék.

Armand elsápadt és ellen akart mondani, de a nő szenvedélyes hévvel folytatta:

- Ó, hadd beszéljek... Ideje ezt megmondanom... Ön tudja, mennyire szeretem... Ne kínozzon, ne tegyen féltékennyé, ne áltasson... Ön nekem őszinteséggel tartozik... Emlékezzék arra, hogy én is nyílt és becsületes voltam iránta.

E szavakban valami komoly célzás lehetett a múltra, mert a gróf homloka föllángolt; megszorította neje kezét, s oly bensőséges nyugalommal szólt, amely mindenki másban bizalmat ébreszthetett volna.

- Ne aggódjék, nincs oka félni. Űzze ki fejéből e rossz gondolatokat... Teljes lelkemből szeretem önt.

Karon fogta feleségét s a hálószoba felé vezette:

- Most nyugodjunk le. Az álom el fogja oszlatni e bohóságokat s holnap eszébe sem fognak jutni.

Megcsókolta nejét, mosolyogva nézett rá, aztán a szalonon keresztül szobáiba ment. Alig tűnt el, a boldogtalan asszony dúlt arccal rogyott egy karosszékbe és zokogva kiáltotta: „Hazudik! Hazudik!” Majd elcsendesedett és mély gondolatokba merült.

II.

Bécsben volt, az újévi udvari bálon, hogy Armand de Fontenay gróf a nagykövetség új katonai attaséja először látta a szép Schwarzbourg hercegnét. A bájos hölgy mosolyogva lépett a császárné számára fenntartott kis terembe. A fiatal francia, aki nemrég érkezett Párizsból s arra várt, hogy a nagykövet bemutassa, pár lépésnyire állt az uralkodónétól, amikor a hercegné bájosan és mosolyogva közeledett. A gróf látta, mily baráti fogadtatásban részesül. A császárné szinte úgy bánt vele, mint magához hasonlóval. Fontenay rögtön észrevette, hogy Schwarzbourgné mily előkelő állást foglal el az udvarnál. De ő rá csak a nő szépsége hatott.

- Egyedül van az este, Wilhelmine? - kérdezte a császárné.

- Egyedül, felség, a hercegnek Csehországban kellett maradnia a választások miatt. A felséges urat szolgálja, ezért nincs itt. Semmi más ok nem bírhatta volna arra, hogy hiányozzék oly napon, mint a mai.

- Nem szükséges a császárhoz való hűségét bizonyítani, ismerjük ragaszkodását -, mondta kegyesen a császárné. - A monarchia oly régi szolgájának, mint ő, nem kell többé fáradnia azon, hogy kimutassa hódolását... De az ő korában kíméletre volna szükség... A tél szigorú lehet Csehországban.

- Bizony, felség, amikor elváltam a hercegtől, háromláb magas hó volt az utakon. Már csak szánkán lehet járni, de ez kényelmes és gyors közlekedés.

A császárné s a hölgy között oly bizalmassá alakult a társalgás, hogy a gróf többé nem tudta megkülönböztetni az egyes szavakat. De már a hallottakból is megértette, hogy a hercegné neve Wilhelmine és férje öreg ember. A császárné nemsokára fölkelt és palotahölgyeivel, közöttük Schwarzbourgnéval, végigjárta a termeket s mindenkihez volt egy nyájas szava; aztán visszavonult belső lakosztályába.

Éjfél után egy óra volt. A zenekar hangjainál harmonikus zagyvaságban keringtek a párok. Az ifjú hercegné, a hölgyek körében ülve, vidáman nézte a mulatságot. Bájoló tökéletes szépség volt. Termete magas, délcegen előkelő. Hóvállát csodálta az egész udvar. Imádatos kellemű arcát két nagy szelíd szem világította meg és piros, szerelmes ajk tette édessé. Gesztenyeszínű rézárnyalatokkal kevert, hullámos haja, mintha minden pillanatban ki akart volna bomlani a gyémántos fésű alól, hogy elárassza nyakát illatos fürtjeivel. Karja kerek, üde, fehér volt, patríciusnő kezén fehér kesztyű; bájosan forgatott egy smaragd, rubint és briliáns hercegi koronával díszített toll-legyezőt.

Selyem cipellős kis lába ösztönszerű mozgással kísérte a zenét; mintha sajnálná, hogy nem lebeghet végig a Burg termeinek padlóján.

Armand messziről csodálta e gyönyörű nőt; a szakértő ízlésével részletezte szépségeit. A valenciennes csipkés kék ruhán első pillantásra észrevette a párizsi szabó keze nyomát és örült magában a bájos osztrák nő e francia szimpátiáján. Egyre több figyelemmel és kedvteléssel nézte őt. Érezte, hogy e nő rokona lelkének s leghőbb vágya volt, hogy bemutassa magát neki. Ismerőst keresett a hercegné környezetében, de csak ismeretlen alakokat látott. E pillanatban vállon érintette valaki: nagykövete volt, Villenoisy marquis.

E diplomata akkor pályája delén állt. A Défense Nationale nehéz napjaiban a külügyminiszter teendőit végezte s a békeföltételek megvitatásánál rendkívül kitűnt ügyességével és hazafiasságával. Buzgóságában feledte, hogy születése, nevelése és ízlése mind eltávolítják őt a szeptember 4-i emberektől; teljes lélekkel dolgozott azon, hogy legyőzött hazája megváltassék. Gambetta, akit élete első szakaszában csupa gaz és tehetetlen környezet, amily emberismerő volt, azonnal becsülni kezdte e diplomata nagy értékét és szigorú becsületességét; s bár Villenoisy marquis volt, szívében hív a bukott dinasztiához s az új kormány ellensége; mégis jogos nyugalommal bízta rá Franciaország sorsát.

Villenoisy marquis volt az, aki Pouyer-Quertierrel elfogadható föltételeket szerzett a győzedelmes ellenségtől. Thiers gyűlölte őt, mert nem szerette, hogy mellette mások is kiváltak. A marquist azonban szárnyára vette a hír s vele is maradt egész pályafutásán. Most bécsi francia nagykövet volt; nem is mint idegennel, de szinte, mint odavalóval bántak vele. Atyja, az Artois gróffal kivándorlott emigráns, húsz esztendőt töltött Bécsben és sok barátra tett szert. A marquis helyzete tehát egészen kivételes volt. A császár, akit Villenoisy ifjúsága óta ismert, barátnak tekintette őt; rokonságban ált több osztrák főúri családdal, az udvarnál rendkívül szívesen látták, s fontos szerepet játszott.