Schein Gábor

Egy kutya evangéliuma

– részlet –

© Schein Gábor, 2026

Négykézláb másztam. Álló Istenem
lenézett rám és nem emelt föl engem.

József Attila: (Az Isten itt állt a hátam mögött…)

A mű közreadójának előszava

Nehéz elképzelni, hogy az alábbi szöveget valóban egy kutya írta, mint ahogy a cím sugallja. Habár teljes bizonyossággal ez sem zárható ki. Ismeretes a végtelen sok majom és az írógép tétele. De könnyebb azt feltételezni, hogy a szöveg embertől származik, aki egy kutya álarca mögé rejtőzött. Ha így történt, a szöveg ad némi fogódzót, miért dönthetett így. A szerző nyilván úgy gondolta, érhetik bizonyos következmények, ha a mű ismertté válik, és ezek ellen a legjobb úgy bebiztosítania magát, ha elhárítja a felelősséget, mondván az olvasóknak, csak nem veszitek komolyan egy kutya csaholását. Annál nehezebb akár hozzávetőlegesen is meghatározni, mikor és hol keletkezett a szöveg. Az is lehet, hogy több kéz dolgozott rajta különböző időkben. A feltárással nem kísérletezem. Honnan tudhatnám én, aki nem vagyok filológus, és akinek elméje a szerzőéhez képest oly szegényes, hogy hol van a kutya elhantolva, és hogy el van‑e hantolva rendesen. Nekem elég volt annyi, hogy élvezettel olvastam ezt a szemtelen, komolykodóan könnyed művet, és azt remélem, lesznek még néhányan rajtam kívül, akik hasonlóképpen élvezni fogják.

Kelt Rio de Janeiróban, 2019. július 2‑án.

Godova Sándor

Schein Gábor előszava

G. S.-hez az egyetemi éveimtől kezdve szoros barátság fűzött. Ő négyévnyi tanácstalanság után, amelybe belefért egy elvetélt kísérlet a jogi karon, akkoriban jelentkezett a Katolikus Hittudományi Akadémiára, ahol teológusnak tanult. Én magyar és német irodalmat hallgattam. Megismerkedésünk egy távoli rokonomnak volt köszönhető, az alkalomért drága árat fizetett. A barátkozás első lépéseit egy éjszakába nyúló beszélgetés során 1991 októberében vagy november elején könnyen és gyorsan magunk mögött hagytuk. A következő években sokat beszélgettem G. S.-sel, gondolkodtam mondatain, töprengtem róla magáról, szívesen és gyakran hoztam szóba, ha másokkal beszélgettem. Büszke voltam a barátságára. Az évek során nagyrészt közössé vált a baráti körünk is, hisz mi sem volt magától értetődőbb, mint hogy bemutassuk egymásnak, akik fontosak voltak nekünk. Akkoriban még reményteljes idők jártak, és ami engem illet, naiv bizalommal vetettem bele magam könyvekbe, találkozásokba, beszélgetésekbe, szerelmekbe, és leginkább a barátságba. G. S.-ről ebben a vonatkozásban ma már nem mernék semmi biztosat mondani. Akkoriban felőle is teljes bizalmat éreztem. Ma már tudom, hogy néhány fontos tényt nem osztott meg velem. Mindenesetre sokat jártam G. S. szobáiban, bérleményeiben, melyeket gyakran kellett váltania a barátok nagylelkűségének mértéke és igényei szerint, akik ingyen vagy jelképes összegért bocsátottak őket a rendelkezésére. Természetesen ő is számtalanszor, általában hetente többször fölkeresett a Wesselényi utca és a Nagy Diófa utca sarkán található albérletemben. A szobák, amelyekben lakott, általában kicsik voltak, és ha üresen kapta meg, csak a legszükségesebbekkel szerelte fel őket, asztal, két fotel, íróasztal, ágy. Az asztalon egy üvegtálban kövek. A falakon Brassaï, Lucien Hervé és más híres fényképészek műveinek másolatai. Az ízlése, amellyel a tárgyakat kiválasztotta és elhelyezte, nem túlzás ezt mondanom, lenyűgözött. Éjszakába nyúló, szenvedélyes beszélgetésekre, harsány nevetésekre emlékszem. Mélyen ülő gombszeme, melyben mindig bujkált valamicske gúny, kerek szemüvege mögül élénken kutatta, mit gondolok erről vagy arról a kérdésről, amely éppen foglalkoztatta, vagy neki kedves műről, miközben újabb és újabb problémákra derített fényt. Szellemi kapcsolatunkban megkérdőjelezhetetlen volt a fölénye. Ez a legkevésbé sem zavart, sőt szerencsésnek éreztem magam, amiért a barátságába fogadott, és megosztotta velem a tudását. Gyerekkorunktól fogva mindketten verseket írtunk, és bár én voltam az, aki írói pályára készült, soha nem volt kétséges előttem, hogy G. S. tehetségesebb nálam. Az volt az érzésem, hogy nála nem csupán a helyén van minden szó, de tágas udvaruk is nyílik csöndből, más szövegek visszhangjaiból, míg az én kezem ügyében épp ellenkezőleg, szűkös és visszhangtalan maradt minden, és a szavak, amelyeket egyenként megvizsgáltam, mielőtt elvetettem vagy megtartottam őket, szégyenletesen leleplezték az íráshoz kapcsolódó akarnokságomat. G. S. soha nem figyelmeztetett, magamtól is beláttam, hogy legjobban teszem, ha feladom írói terveimet.

Az Egy kutya evangéliumának egyes részleteit 1994-ben és 1995-ben rendszeresen megmutatta. Véleményeznem, megjegyzéseket tennem nem volt szabad. Mindössze a tudomásomra akarta hozni, hogy rendületlenül dolgozik rajta. A művet amolyan diáktréfának tekintette. A komolykodó részeken, amelyekben felismertem beszélgetéseink témáit, sőt néhány mondatomat is, sokat nevettünk. Nem kevésbé a mű szemtelenségén, blaszfémiáján, amelyről eszünkbe sem jutott, hogy bárki bántónak érezheti. Nem, ez természetesen nem igaz. Eszünkbe jutott, de túltettük magunkat rajta. Pontosabban G. S. túltette magát rajta. Erkölcsi felületesség, a mások iránti együttérzés hiánya volt ez a részéről, vagy egyszerűen arról volt szó, hogy az írás öröme minden egyéb szempontot elhomályosított benne? Számtalanszor biztosított, hogy semmiféle jelentőséget nem tulajdonít a munkának. A tény azonban, hogy rendszeresen beavatott a keletkezés folyamatába, az ellenkezőjéről tanúskodott. 1996 őszére azonban sajnálatos módon megromlott a kapcsolatunk. A mű készülésének utolsó hónapjairól nem értesültem. Akkoriban kezdtem tanítani, és ez egyébként is lekötötte minden időmet és figyelmemet. Meglepett, amikor azzal hívott fel, hogy elkészült a mű, így mondta, és felolvasná nekem az Egy kutya evangéliumát. Nem lehetne, hogy inkább elküldöd, kérdeztem. Úgy jobban fel tudnám fogni. Ragaszkodott a felolvasásához, amire naplóm szerint 1997. február 20-án került sor. Első hallásra nagyon tetszett, lelkes voltam. Nemcsak attól, amit hallottam, hanem azért is, mert hirtelen a régi közelséget, a régi bizalmasságot éreztem kettőnk között. Mintha visszarepültünk volna három vagy négy évet. Két héttel később értesültem, hogy G. S. a teológián megmutatta a szöveget néhány barátjának. Azt is megengedte, hogy másolatok készüljenek róla. Feltételezem, hogy ezek a másolatok most is megvannak az egykori hallgatótársak birtokában. Egy példány eljutott a Hittudományi Akadémia dékánjának kezébe. Berendelte G. S.‑t, és kurtán közölte vele, hogy azonnali hatállyal elbocsátja.

Az elbocsátás megrendítette G. S‑t, de megpróbálta addig is folytatni az életét, amíg kitalálja, mihez fogjon. Egy presszóban dolgozott az Egyetemi Könyvtárral szemben. Átmeneti hídfőállását tehát a Hittudományi Akadémia közelében építette ki, ahol a barátai könnyen fölkereshették. Ha tehettem, tehát meglehetősen rendszertelenül, bementem hozzá. Ott ültem a pult mellett, miközben neki járt a keze, kávét készített, süteményeket tett a tányérokra, a hűtőből ásványvizet, kólát, sört vett elő, és mindeközben meg-megszakítva beszélgettünk. Általában betért valaki más is, és akkor hármasban folyt a beszélgetés. Az elbocsátást követő héten nagy megnyugvásomra már semmiféle különbséget nem észleltem a korábbi és az akkori kedélye között.

1998 márciusának végén éppen ezért megdöbbenéssel értesültem, hogy G. S. elutazott, és nem is jön többé vissza. Hetekkel később Amszterdamból, később Brüsszelből kaptam tőle üdvözlőlapot azzal az ígérettel, hogy később mindent pontosan elmagyaráz, és ne haragudjak, amiért búcsú nélkül távozott. Dehát ismerem, írta, a búcsúzkodást, a nagy és érzelmes jeleneteket soha nem kedvelte. Megadta a brüsszeli címét. Megnyugtattam, hogy ha fájt is a néma távozása, nincs bennem neheztelés, de tudni szerettem volna, miért ment el, miért nem szólt nekem a szándékáról, amely bizonyára hosszan érlelődött benne, és hogy mihez fog, mik a tervei. Válasz helyett újabb képeslapok érkeztek rövid üzenettel, hogy jól van, ne aggódjak érte, most éppen jobb lakást keres, és szabadkozott, hogy a rászakadt sok dolog miatt későbbre kell halasztania a terjedelmes beszámolót és a magyarázatot. Ilyesmit azonban később sem kaptam tőle. Majd hosszú évekig egyáltalán semmit, a kérdéseimre és az aggodalmamra néma csönd volt a válasz. Biztos voltam benne, hogy a cím, ahová korábban küldtem hosszabb-rövidebb leveleimet, amelyekben néha csak tényközlő rövidséggel, máskor a körülmények részletesebb bemutatásával beszámoltam életem eseményeiről, már régen nem él. Néhány évvel később nyomozni kezdtem utána. A nyomozás történetéről talán majd külön is írok valamikor. Megtudtam, hogy Párizsba ment, ahol egy antikváriumban dolgozott. Nagyszerűen el tudtam képzelni egy szuterén félhomályában, könyvekkel rakott polcok között, ahová alig tér be valaki, és ő kedvére böngészheti a régi kiadványokat. Attól az érzéstől viszont nem szabadulhattam, hogy tévedek, valójában alig ismertem őt. Úgy hallottam, mindössze egy évet maradt Párizsban. Az útja Dél-Amerikába vezetett. A következő és egyben utolsó hír Rióból érkezett, ezúttal egy képeslap formájában. „Jácint a tiéd, azt teszel vele, amit akarsz.” Mindössze ennyi állt rajta. A képeslapon, amely természetesen ma is a birtokomban van, a riói Megváltó Krisztus szobra látható, amint szétterjesztett karral védelmezi a várost. Hogyan választhatta ehhez az üzenethez ezt a közhelyes képet? Ez volt az első gondolatom. Gyilkos gúnyt éreztem belőle. Ugyanezen a napon egy csomag is érkezett tőle, amely az Egy kutya evangéliuma kéziratát tartalmazta a végsőnek szánt változatban. A távozása után valószínűleg tovább dolgozott a művön, hadd használjam én is ezt a szót, de a javítások nem lehettek jelentősek. Mondanom sem kell, hogy azonnal hozzáfogtam az olvasáshoz, és közben ellenállhatatlan vágy ébredt bennem, hogy visszaidézzem barátságunk éveit, azt az időt, amikor még képes voltam követni őt.

2023 karácsonya előtt újabb hír érkezett. Ekkoriban Münchenben éltem. Mindössze egy hónappal korábban, november 15-én érkeztem a városba. Hat hónapra ösztöndíjasának fogadott az Institut für Kultur und Geschichte Südosteuropas névre keresztelt, mindössze néhány munkatársat foglalkoztató kutatóintézet. Budapestről albérletet szereztem, Münchenben pedig kiderült, hogy önálló irodát is kapok. Sokat voltam egyedül, mert Kati csak két-három hetenként tudott kijönni hozzám, ahogy a munkája és egyéb elfoglaltságai engedték. A közbeeső hétvégéken, de közel sem mindegyiken, inkább én jártam haza. A berendezkedés fontos részét képezte, hogy lakhelyemhez közel, a Forstenried negyedben kialakítsam napi sétáim útvonalát, és ott vagy az intézet környékén, a Ratzinger bíborosról, a későbbi XVI. Benedekről elnevezett, szépnek semmiképp sem nevezhető tér közelében megtaláljam azokat az éttermeket vagy inkább kifőzdéket, ahol török, arab, perzsa, afrikai és kelet-európai nők és férfiak társaságában jólesik megebédelnem, és azokat a boltokat, amelyekben olcsón, de jó minőségben megvehetem a szükséges dolgokat. Az egyik hely, ahova enni jártam a Lal Qila nevű indiai étterem volt a Nelkenwegen. December közepe volt már, amikor két óra körül egy jól kihasznált délelőtt örömével tértem be az indiaihoz. Meglepetésemre egyetlen szabad asztal sem volt. A pincér ismert már, és kis idő múlva egy foglalt asztalhoz tessékelt. Az ott ülő középkorú férfi készségesen intett, miközben szalvétával megtörölte a száját, nem zavarom őt, csak tessék, üljek le az asztalához, a maga részéről örül, amiért ebédtársaságot kapott. Egyedül ebédelni nagyon szomorú dolog, mondta. Csakhamar kiderült, hogy olasz, Salvatorénak hívják, és afféle világutazó. Dél-Amerikából jött Németországba, mindössze néhány hónappal ezelőtt. Azt megelőzően Paraguayban élt. Nagyon érdekes hely, mondta. Nagyon érdekes, és fölöttébb veszélyes. A veszélyekről nem kevés titokzatoskodással csak nagy általánosságokban beszélt. Amikor kiderült, hogy magyar vagyok, elmesélte, hogy Asunciónban ismert egy magyart, akinek nagyon élvezte a társaságát, mert a legkülönbözőbb dolgokról lehetett vele társalogni, méghozzá remekül. Különös ember volt, mondta, rejtély, hogy miből élt. A részletekből rájöttem, hogy csakis G. S.-ről lehet szó. Rákérdeztem a nevére, és Salvatore emlékezett rá. Tőle tudtam meg, hogy G. S.‑t mintegy fél évvel azelőtt Asunciónban agyonlőtték. Megdöbbentem. Azonnal levelet írtam egy barátomnak, aki a külügyben dolgozott. Kapcsolatba szerettem volna lépni Magyarország Paraguayban működő tiszteletbeli konzuljával. Azt ajánlotta, hogy inkább Buenos Airesbe írjak, ott felügyelik a paraguayi magyar ügyeket. Megadta a címet. Három hét múlva a kezemben volt a válasz. Nem hittem volna, hogy ilyen gyorsan megy. G. S. fél évvel azelőtt valóban elhunyt Paraguay fővárosában, de nem gyilkosság áldozataként. Volt olyan információ, amely szerint nem sokkal korábban agytumort diagnosztizáltak nála, de ez nem bizonyult igazolhatónak. Az orvosszakértői vélemény szerint idegenkezűség nem volt megállapítható, önkezével vetett véget az életének. Természetesen nem mindegy, hogy rákos volt‑e, esetleg más, szenvedéssel és fokozatos leépüléssel járó betegségben szenvedett‑e. Ezt számításba véve sem voltam képes felfogni, amit tett. Hónapokba telt, mire úgy kezdtem gondolni rá, mint aki nincs többé, de megnyugvás nélkül, inkább a becsapottság érzésével. Hogy miből fakadt a becsapottság? Azt hiszem, abból, hogy öngyilkosságával G. S. másodszor és immár véglegesen lehetetlenné tett bármiféle folytatást, megértést, végleg bezárta a kaput a tudtom és beleegyezésem nélkül. Mi mást jelentene ez, gondoltam, mint hogy a folytatás lehetősége éppoly kevéssé volt fontos számára, mint hogy értsek valamit abból, amit tett, ami végbement benne, és itt nem csupán a távozása utáni időkre gondolok, hanem barátságunk idejére is. Miután átmentem a harag fázisain, némiképp megenyhültem. Ahogy a barátságunkkal bánt, talán bizalmat fejezett ki, igen, bizalmat abban, hogy nélküle, az ő segítsége nélkül is képes leszek a megértésre. Ezután határoztam el, hogy megszerkesztem és kiadom az Egy kutya evangéliumát, és kommentárokkal látom el, egy le nem folytatott beszélgetés mementójaként. Megnyugvást, vagy legalábbis az érzések elterelését reméltem a feladattól.

De van‑e jogom kommentátorként a szerző mellé lépni? Azt hiszem, van. Írnia végül is bárkinek szabad. És amikor G. S. azt üzente, hogy Jácint az enyém, azt teszek vele, amit akarok, nem valami ilyesmit sugallt‑e, nem éppen az volt‑e a szándéka, hogy kiadjam a művét, igen, hogy én adjam ki, ennek minden következményével? Megvolt rá a felhatalmazásom. A kérdés csak az, hogy zsidóként hozzászólhatok‑e ehhez a történethez. Van‑e jogom ehhez is? Mint amikor az ember vendégségben véletlenül tanúja lesz a háziak veszekedésének, és veszi magának a bátorságot, hogy beleszóljon. Ilyesmit nem szokás tenni. Inkább feltűnés nélkül távozunk. Zsidónak lenni a világban olyan, mintha körülötted mindenfelől ugyanaz a zene szólna, amit jól ismersz. Szól a zene hegedűn, zongorán, fuvolán, sőt még kasztanyettán is, egyszóval mindenféle hangszeren, és a te kezedben is hangszer van, hegedű bizonyára, de jobban teszed, ha egy sarokban meghúzod magad, csöndben maradsz, vagy felállsz és idejében távozol, mert nem vagy része ennek a hatalmas zenekarnak. Ez nem a te zenéd, nem a te dallamod, akkor sem, ha van hozzá füled, sőt az is lehet, hogy hamarabb és pontosabban szűröd ki a hamis hangokat, mint sokan, akiknek kétségtelenül joguk van zenélni. És lám, mások nemcsak zenélnek, hanem táncolnak is. Meg ne próbálj bekapcsolódni a táncba! És ha mégis megteszed, gyorsan kapkodd a lábad, nehogy rálépjenek, vagy ami még rosszabb, nehogy véletlenül megrúgj, megtaposs vagy elgáncsolj valakit.

Azonban a vágy, hogy visszaidézzem közös ifjúságunkat, a beszélgetéseinket, és ne csak felidézzem, hanem folytassam is ott, ahol abbamaradtak, erősebbnek bizonyult a kétségeknél, ellenállhatatlan erővel tért vissza. És nem csupán az ifjúságunkat szerettem volna felidézni. Szerettem volna G. S.‑t újra a közelemben tudni, ami természetesen lehetetlen. Hiányoztak szellemi utazásaink, a bátorságunk, egyszóval G. S. bátorsága. Útra kelni csak úgy érdemes, ha az utazó nem köt magára biztosítást, kockára teszi, amit kockára tehet. Ezt tanultam G. S.-től, és ezt ma is vallom. Ehhez megbízhatatlan emlékezetemen és néhány levélen kívül semmi más nem állt rendelkezésemre, mint az Egy kutya evangéliuma. Nem hiszem, hogy ebből kihüvelyezhetem, hogy ki volt G. S., mi mozgatta, mit tartott fedésben és mihez engedett hozzáférést magából, és hiába szeretném, nem valószínű, hogy akár csak magamat világosabban láthatom, mindazzal együtt, ami szerencsére vagy szerencsétlenségünkre elmúlt. De a távolság ma is hív, és ez elég ok arra, hogy útra keljek. Aki útra kel, attól kezdve soha nincs egyedül.

Budapest, 2024. december 24.

Schein Gábor

1. Színre lép, és bemutatkozik

A név‍¹ csak összezavar, fogódzót nem ad. Labirintus,

amelyből reménység sincs szabadulni. Egy kutya

persze jól teszi, ha hallgat a nevére. De egy kutya neve,

mi az?‍² Azért kapja, hogy parancsolgassanak

neki. Ezt csináld, azt csináld. Állj meg, hozd vissza,

kapd el, takarodj! Az én nevem is csak ennyi volt.

Kotródj innen, szukafattya, ne lássalak! Sokat

futottam a világ elől. Ostoba, ha gazdád nincsen,

tanuld meg, hogy ravaszabb légy az ördögnél is.

Elfogadtam a Hosszú Karútól, akit gazdámmá én avattam,

az új nevet, örültem neki. Később rájöttem, ő a nagy

névcserélő. Fogja, és hopp, átnevezi, aki mellé szegődik.

Lelkes követője vagyok, ebben legalább. Az új név

összezavarja a démonokat, távol tartja őket.

Azt mondják, minden teremtett lény a halál jelével

a homlokán születik a világra. Föl volt írva

az enyémre is valami, de letöröltetett. Megszorult

bennem az élet, nincs életem, és nincs halálom.

A vágyak mégsem csillapodnak bennem. A vágy

ragacsos anyag. Hozzá se érj! Hogyan lettem

akaratom ellenére halhatatlan? Nem voltam jegyzett

templomkutya,‍³ de addig nyalogattam a Hosszú Karú

bokáját, míg rám nem ragadt a halhatatlanság.

Én összekentem őt a nyálammal, ő összekent az örök

élettel. Jó üzlet? Egy frászt! Ha magam dönthetek,

meg nem kötöm! Túl régóta élek már, és túl sokszor

láttam, mit művel a halál. De a szemébe nem kellett

néznem sohasem. Bárcsak elpusztulnék!

A jácint kék drágakő. Miért ne tartanám magam

ily értékesnek, bár szemem senki sem dicséri?‍⁴

Csúf, ragacsos szőrű korcs vagyok,‍⁵ számít ez?

És számít‑e, hogy Mózes a prófétákkal említést se tesz

rólunk, kutyákról? A hegyi nyulak, a vadszamarak,

de még a delfinek és a hangyák idézettsége is nagyobb.

Izebel királynő történetében, na, abban jut nekünk

szerep. A szidóni Izebelt, aki maga volt a gonoszság,

megragadták a zsidók, és ledobták a gyűlöletest

a város faláról. A túloldal az éhkopp széle volt.

Következett a marcangolás. A koponya és néhány

csont maradt.‍⁶ Nem ez volt az első eset,

hogy őseinket rávitte a szükség a kiadós hullaevésre.

Ezért lettünk mi mind egy szálig tisztátalanok.

De a kitagadottak büntetése, mint annyiszor,

jutalmazott: nem iktattak minket az étrendjükbe,

nem lett belőlünk pecsenye. Így a hasuknál se

tudtuk megfogni az evangélistákat, tréflizabálás bűnébe

ők nem esnek. Ejtettek minket, és nem ejtettek rólunk

egy árva szót se! Se Márk, se Lukács, se Máté, még

János se, pedig neki kivételképpen a zsidókról is

eszébe jutottak kedves dolgok.‍⁷ A következő, akiben

lett volna némi remény, Jeromos volt, a dalmatiner.‍⁸

De hiába, egész kutyasága nem érdemelt egyetlen

messze hangzó félrefordítást. Ki lett szerkesztve

a dicsőségből. Elfoglalta a helyét egy remeteségen

hizlalt, sörényes házimacska.‍⁹ Sebaj. Én itt vagyok,

itt én szerkesztek, és elmondom a történetemet.

Elmondom, pedig nem vagyok sem angyal, sem bika,

sem sas, sem oroszlán. Vigyázok, nehogy bármit kihagyjak,

ami tudomásomra jutott.‍¹⁰ Rögtön belevágok. Ha nem

egyezik a tiétekkel, vessetek magatokra! Lettetek volna

kevésbé kutyagyűlölők! Ha nem az anticanitizmusban

követtétek volna Mózest, akit a Világ Ura azért zárt ki

az ígéret földjéről, mert a botjával nagyot sózott egy fajtársam

hátára, akit Kősziklának hívtak, hajlandó lettem volna tovább

hallgatni az igazságról. A békesség kedvéért. De mindenáron

nem kell béke! A kinézetemről elég ennyit mondanom:

tejeskávészínű, rövid szőrű korcs vagyok. Jámbor jószág,

egyesek szerint szeszélyes és harapós, de ez nem igaz.

Emlékszem minden egyes tetűre, amely rajtam élt Galileában.

Ott sül a Nap, mint egy tükörtojás, az égi serpenyő közepén.

Jegyzetek és kommentárok

1 Elmesélhető‑e egy barátság története? Nem ellentétes‑e lényege szerint a barátság mindennel, ami történetszerű? Ezt jó előre tisztáznom kellene, mert később sok kellemetlen bonyodalom forrása lehet ez a tisztázatlanság, vagy talán már most is az, de ehhez biztosan nincs meg bennem a képesség. De most már belevágtam. Másképp azonban még kérdezhetek. Megérthetem‑e utólag, ki volt G. S.? Hogy ki vagy mi volt ő nekem, és neki én? Vagy amikor leírom a nevét, nem, nem is a nevét, a monogramját csupán a neve helyett, tehát amikor jelölöm őt, a létét, kitalálok helyette valakit, erre van módom, pótlás ez, mintha egy fogat pótolnék, vagy egy házhelyet építenék be egy, az ott korábban állóhoz hasonló másik házzal, odaállítom a helyére azt, akit így vagy úgy meg tudtam érteni, meg tudtam látni. Helyettesítem őt azzal, akit kitaláltam, vagy most találok ki magamnak. Erre jó az írás? Ezt teszi? Ezt teszem, amikor írok? Vagy ennél is rosszabb a helyzet? Csak a jelét vagyok képes létrehozni, annak a jelét, hogy volt egy barátom. Volt és már nincs? Most veszítem el végleg? Minden mondat, minden szó, amit leírok, ennek a jelnek, a monogramnak a kiterjesztése, növekvő udvara csupán, a „nincs” emlékműve, ami semmi mást nem képes kifejezni egyre terjedelmesebben, csakis azt, hogy a barátom nincs és nincs, és ahogy múlik az idő, egyre bizonytalanabb, hogy volt‑e egyáltalán. Hogy voltak‑e azok az órák, napok, amelyeket együtt töltöttünk, volt‑e a hangja, az arca? De hiszen elég becsuknom a szememet, és látom, pontosan látom. Álmodok róla. Megmozdul az arc, látom a mosolyát. A mozgását, ahogy közeledik a Wesselényi utcában a körút felől. Látom a kezét az asztalon, vagy ahogy a combján pihen. A hangjával viszont már bajban vagyok. A hangját nem tudom ilyen könnyen felidézni. Nem hallom meg, amikor csak akarom, de néha váratlanul felharsan az emlékezetemből a nevetése. Igen, ez az ő nevetése, senki más nem nevet így. Lennie kellett tehát, sőt most is lennie kell valahogyan, valahol. Aztán a következő vagy a következő utáni pillanatban eltűnik belőlem a képe és a hangja is. Nem hallom, nem látom többé. Ott maradok kép és hang nélkül. Azt reméltem az írástól, hogy felidézi őt, de az írás azt a keveset is eltünteti, ami maradt belőle. Befedi betűkkel, eltömi a járatokat, mint a homok. Nem látom és nem hallom. Írok. Magamnak, bárkinek. Írnom kell, mert mi marad végül az ember számára, ha az sem, hogy volt egy barátja. Hogy van. És ez a volt, ez a van mégiscsak hatalmas cáfolat. Nem győzelmes cáfolat, nem ad bizonyosságot, de kitartó, és nem is olyan gyenge, mint amilyennek tűnik. Akadályt képez. Nem csupán a felejtéssel, hanem a jelek feltartóztathatatlan áradásával szemben is. Mintha a jelek dolga csupán az volna, hogy új jeleket produkáljanak, mintha az egyik betű szülné a másikat, hogy akadály nélkül termeljenek új és új világokat, eltömve, hozzáférhetetlenné téve azt az egyet, ami van, minden részletével és rétegével együtt. A betű és a kép mára teljességgel a termelés eszközévé vált. És én mégis leírom akadályt képezve, megakasztva ezt a termelést, egyszersmind ellenállva annak, hogy bárki írónak tekintsen: sok éven át volt egy barátom, úgy hívták: G. S., és ez itt az ő könyve.

2 Alighanem az angol dog–God szópárra utal. És persze a saját nevével játszik. „Az én nevem is csak ennyi volt”, írja nemsokára.

3 Az ún. Kition-tábla szerint a kutyák is a templomi személyzet tagjai voltak, külön díjazásban részesültek terápiás szolgáltatásukért.

4 G. S. diáktréfának tartotta a művét. Amikor bizonyos részeket felolvasott, sokat nevettünk. Bennem azonban súlyos kérdések merültek föl. Emlékszem, nyár eleje volt, véget ért a tanítás, a vizsgák nem aggasztottak bennünket. A Böszörményi úton egy presszó teraszán ültünk. Délelőtt volt, remek idő, az asztalok körülöttünk üresek. Néhány nappal azelőtt szakítottam a barátnőmmel, amit bár én kezdeményeztem, semmiféle megkönnyebbülést nem éreztem, ellenkezőleg, tele voltam szomorúsággal, aggodalommal és kétségekkel. Nem értettem, miért volt olyan fojtogató számomra ez a kapcsolat, miért menekültem belőle, miközben szeretve voltam, figyelmet és türelmet kaptam. Arra készültem, hogy megosztom G. S.-sel az aggodalmaimat, amelyek arra vonatkoztak, nem én vagyok‑e a legfőbb akadálya annak, amire annyira vágyom. Ez azonban a legkevésbé sem érdekelte G. S.‑t. Jaj, ne hülyéskedj már, csak nem fogsz ilyen ostobaságokkal untatni! Persze hogy képes vagy egy rendes kapcsolatra. Ezzel el volt intézve minden. Olvasott, mert olvasni akart. Én meg, miközben vele nevettem, háborogtam magamban. Háborogtam, amiért ilyen félvállról elintézett. Az akkori énem ezeket a kérdéseket egyáltalán nem tekintette ostobaságnak. De háborogtam amiatt is, hogy honnan vette magának a jogot G. S., hogy újra elmesélje ezt a történetet, és így mesélje el, beleépítve Jácint figuráját? Elégséges felhatalmazás az, hogy teológus, illetve teológusnak készül? A tudása megvan hozzá, nem kétséges. De elégséges ez?

5 Utal Reginald Pole (1500–1558), Canterbury érsekének egyik versére. Pole pápai legátus volt Angliában VIII. Henrik uralkodásának idején. III. Pál pápa halála után kis híján pápává választották. Mindvégig mellette volt kedvenc kutyája. Fennmaradt egy verse, amelyet a kutya nevében írt: „A szőröm könnyű, elbűvölő, / füleim lelógnak, és imádják fekete szemem / és hosszú, göndör szőröm. / Nem mondhatnám, hogy nagy a testem, / de olyan kicsi sem, hogy inkább kislányok, / mint férfiak társának higgyenek.” Jácintot ilyen öntudattal nem áldotta meg a sors.

6 Izebel Etbaál szidóni király lánya volt. Miután Áháb, Izrael királya feleségül vette, el akarta terjeszteni Izraelben Baál tiszteletét. Ezért megölette Nábó prófétát, és összetűzésbe került Illés prófétával, aki megátkozta, és megjövendölte, hogy saját kutyái fogják felfalni a testét. Ez be is következett, amikor Elizeus, még Áháb fiának uralma idején, ellenkirálynak kenette fel Jehut. Jehu a királynét kidobatta palotája ablakán, és a testén tiportatott serege lovaival. Mire el akarta temettetni, már csak a koponyáját és néhány csontját találták.

7 Honnan vette G. S. a jogot, hogy megbotránkoztassa azt, akiben a hit érinthetetlenné és magasztossá teszi ezt a történetet, és nem lehet hozzá köze semmi hétköznapinak, nem lehet lerángatni térdmagasságba. Eközben irigyeltem is őt a bátorsága, a könnyedsége, a pimaszsága miatt. Bárcsak bennem is lenne valamennyi ebből a könnyedségből és pimaszságból. Háborgásom csillapodott, követni kezdtem az eseményeket, és osztozni próbáltam a tréfában. Miután befejezte, ennek ellenére a nyelvemen volt, hogy arra kérjem, gondolja meg, szabad‑e ezt folytatni, de nem szóltam egy szót sem. Mi értelme volna szólnom, hiszen azt teszi, amiről úgy érzi, tennie kell. Én nem vagyok író, de valamelyest értem az ilyesféle kényszereket. És azt is, hogy csak úgy, csak akkor lehet képes Jácint megírására, ha nem teszi fel magának a jogosultság kérdését. Azt hiszem, épp emiatt dobog az írás szíve, a fel nem tett kérdés miatt. Ültünk a Böszörményi úton, azt hiszem, a Böszörményi út és a Csörsz utca sarkán (vajon hogy kerültünk oda?), és nevettünk. Azt pedig nem én fogom elmondani, mi minden volt ebben a nevetésben, mi minden volt mögötte, és mi hiányzott belőle.

8 Az evangéliumokat latinra fordító Szent Jeromosról azt mesélik, nehezen bírta a kritikát. Ha bírálták valamilyen teológiai nézetét vagy fordítói megoldását, sértődötten válaszolt. Gyakran mondogatta: parce mihi, Domine, quia Dalmata sum, irgalmazz nekem, Uram, mert dalmáciai vagyok. Vagyis a származásával védekezett, mondván, mit várhatnánk egy dalmáciaitól. Jeromos szülővárosa Stridon volt, ami Dalmácia és Pannónia határán feküdt. G. S. kutyája viccesen korholja őt. A híres mondatot valóban fordíthatnánk úgy is, hogy „Uram, irgalmazz nekem, én (csak) egy dalmatiner vagyok”, vagyis hogy Jeromos valójában egy kutya, mégis megfeledkezett a kutyákról. Magyarázom a viccet?

9 A Szent Jeromos alakjához fűződő legismertebb történet szerint egyszer egy oroszlán tévedt a kolostorba, ahol akkoriban élt. A többi szerzetes rémülten menekült a fenevad elől. Jeromos odasétált hozzá, és mint vendéget köszöntötte. Az oroszlán felnyögött, és odatartotta a mancsát Jeromos elé. Egy tövis volt benne. Jeromos kihúzta a tövist, és kötést tett a sebre. Az oroszlán pedig gazdájaként ragaszkodott hozzá.

10 A mondat szó szerinti idézet Einhard Nagy Károly élete című latin nyelvű munkájából. A teljes mondat magyar fordításban nála így hangzik: „Oly rövid formában tömörítettem a témát, amilyenbe csak lehetséges. Körültekintő voltam, nehogy kihagyjak bármit, ami tudomásomra jutott, másrészt terjengős előadással sem szeretném untatni azokat, akik le szokták fitymálni, ami új.”

Tartalom

A mű közreadójának előszava

Schein Gábor előszava

1. Színre lép, és bemutatkozik

2. Viszontagságok Nácrátban

Első intermezzo

3. A Hosszú Karú megjelenik, és bajba sodorja magát

4. A Teveszőr a fejszéről prédikál

5. A korsók felborulnak, a víz átlényegül

6. Derhenyő és verhenyő, lecke a kútnál

7. A szerelem tudománya és a háló kivetése

8. A két halász és ami még a vízben van

9. A monász, a triász meg a király

Második intermezzo

10. Kavicséknál

11. Az örökség kiadása

12. Széforiszban minden bonyolultabb

13. Mi a csoda, nyissz

14. Mi az, hogy kutya?

15. A piacon

Harmadik intermezzo

16. Minden, ami már jelet sem ad

17. Mi a tragédia?

18. Fönn a hegyen

19. Levél a távoli időből

20. A halak lemerülnek

Negyedik intermezzo

21. Nem tudja, mit beszél

22. Pókok

23. Ítéletet, ítéletet!

24. A föld meg a só

25. Piros ágon ült a fecske

26. Moha és Pásztorcsillag

27. Ki most Jeruzsálem utcáin gomolyg

28. Nem, ha feltesszük

29. Hagyd, megértették

Ötödik intermezzo

30. Kihunyt fáklya

31. Minden benne van

32. És énekeltek

33. Aki most itt ül

34. Egy marék dió

35. Igenis, egy delfin

Jegyzetek és kommentárok

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4537 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL