Gulácsy Irén

Jezabel

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-328-7

Első rész

ÚJ SAECULUM

1

A fehérvári prépost székházában a királyi vendégszállás hosszú folyosójára betekintett a szeptemberi napsugár. Az ólomfoglalatú ablakok tündöklését rávetítette a szemközti meszelt falakra. Az árnyékokat eltúlozta.

A folyosón egy női alak lebegett végig. Izmos, magas növésű volt a nő, s már negyven és ötven közt. De aki nem tudta a korát, harmincnál többnek aligha tartotta volna.

Az asszony mély gyászt viselt, melyből még áradt a tömjén, babér – hervadó koszorúknak és viaszgyertyáknak az a sajátságos illatkeveréke, ami csak temetések után tapasztalható. Mindazonáltal a hölgy éles metszésű arcán és villogó, fekete szemeiben nem látszottak a friss bánat nyomai. Inkább izgalom. Hiszen napok óta zajlott körötte az élet! Mintha esztendők megbénult mozdulatlansága után most egyszerre szabadulna láncairól minden kerék...

Sietett a nő.

Amerre elhaladt, térdek-fejek meghajoltak. Ő azonban nem terhelte magát a visszaköszöngetéssel.

– Királyné, régens királyné vagy! – ez a gondolat feszegette benne a lelket. És hogy nincs többé akadály... Azt az aranyló árnyékot, meg-megjelenő, de már életében is alig valóságos lényt, aki hites ura volt, minap eltemette. Súlyos baja s evvel járó többesztendős különzárkózása folytán asszonyi valója férjet nem veszített benne. Mint uralkodótárs pedig mindent nyert. Önállóságot. Hatalmat... Amit oly szomjan kívánt gyermekkora óta, atyjának, Kotromanics István rámai kurtafejedelmecskének szűkös udvarában!

Vajha igazi, nagy trónban tündökölhetne! Jönne érte oly úr, aki fejedelmi jelenségét hozzá méltó pompával övezhetné!

Mintha még a sorsot is megigézte volna babonás szemével. Az engedett. És történt, hogy ő a magyar udvarhoz került. Majd a földrész hirtelen özvegységre jutott, leghódoltabb királya terjesztette a szép palotáskisasszony elé lánykérő szándékát. Anjou Lajos... Ludovicus, a magnus, ahogy már kortársai, sőt kormányzatának már elég kezdő éveitől fogva nevezték.

De ez több is volt a kelleténél. Túl sok a jóból. Olyan király oldalán, akit népe „nagynak” bálványoz, ugyan mi lehet a nő?

A nagy király felesége. Csak holmi tartozék. Feles-harmados a ragyogásban. Főleg, ha e ragyogásból vérlázító hosszú ideig még egy gyűlölt anyós is részt kíván!

Az anyós pár esztendeje tette azt a szívességet, valahára elvakarodott, kimúlt. Tegnappal pedig aztán a legfőbb osztozás is megszűnt.

Szerelem?

Ó, az még régebben! Régen. Elkopott. Elnyűtték a titkolt bajban szenvedő férj rejtelmei. A legutolsó napokig magyarázat nélkül maradt testi-lelki távoltartás. Az elhagyatottság.

S most akkor sírni és sokat háborogni?

Aj, egyenes lélek ilyen képmutatásokra nem vállalkozhatik. Az ilyen özvegy szeme bízvást maradhat szárazon, és szíve, bár itt-ott sóhajosan, de a nagyobb marcangoltatásoktól illetetlenül.

Erzsébet ráhunyta pilláit a gyors számvetésre. S minthogy közben a folyosó könyökhajlatához ért, határozott fordulattal egy bal kézt eső ajtónak indult.

Itt alabárdosok meredeznek. Túl rajtuk nemesi testőrök. Azokon belül főrend kamarások. Ijedten tágítottak utat. És egy szolgálattevő apród mindjárt elrántotta a kilincset.

A zömök, színesre festett ajtó kinyílt. Erzsébet besuhogott a szobába, melynek mélyén lehajló boltozata ódon illatokat és hűvöset sugárzott, s valósággal ránehezedett a teremre. Igen. Vállakra. Lélekre is... És, jóval a temetés után, az özvegyet most előszörre ütötte meg valamiféle sírbolti gyászhangulat.

De gyakorlati ösztöne az ilyen ködlésekkel hamarosan elbánt. Egy farkasbőrös lóca máris szemet szúrt neki. Serdülő lányka hevert rajta, mellette pedig egy másik kis hajadon, a tetten ért gyámkodás megszeppenésével.

A leányok Erzsébet gyermekei voltak, s ő gyanakvólag villant rájuk.

– Mi légyen a dolog? Mit mívelnek itten, kedveseim?

Amelyik a két gyermek közül lábon állt – a szőke, feltűnő hatalmas növésű, bár arcra fiatalabb –, zavartan nyeldesett egy percig, majd erőt vett megilletődöttségén, és jelentéstevő hangon felelt:

– Felséges anyánk s asszonyunk, Marenkának minemű dermengései vannak. Csak fejét is bajjal emelheti, egész dolgokat a szeme előtt forogni mondja, s gyomra émelyedése gyakor jő.

Az özvegy a padszékhez lépett. A redő mélyebbre árkolódott szemöldökei közt.

– Egyéb sem hiányzanék! – mormolt kedvetlenül, és pecsétgyűrűs kezét a sápadt kis hajadon homlokához értette.

– Mit ejti el magát ennyire! – könnyebbült meg mindjárt. – Hiszen semmi forrósága?

– Éppen hogy nagyon is borzong! – vetette ellen a szőke, Hedvig. – Ez az, melyet így septembris közepében meg nem foghattam, s lőn biza elég ijedelmem, nem tagadom.

– Mindig a halottra kell gondoljak! – jajdult közbe a fekvő lányka, és arcocskájának iszonyodó vonaglásai közben tette súgva hozzá, mint aki rémálomban vívódik: – Benne vala abba nagy almási veres márványládában, s nem mozdult... Immár többé semmi levegőt sem vonhatna bé szegény atyánk őfelsége, csak benne marad mindig a templomfalban! Ez oly iszontató!

Könnyekkel küzdött, és egyszerre sikoltva kitört:

– Félek! Jaj, én úgy félek a haláltul! Soha akarok meghalni! Erzsébet idegenkedve nézte ezt a vergődést. Nem értette, nem szerette az ilyen gyengeségeket.

– S hát a kötelesség? – jegyezte meg szárazan. – Erre volt, aki gondoljon? Királylányok mind a ketten, és azonfelül éppen felséged még birodalom örököse is. Ím, hozom a hírt: a rendek elfogadták s megválasztották. Nem hallod e zsivajt? – pillantott az ablak felé, és ajkai körött tűnő, lenéző kifejezés futott el. – Nosza, talpra! Csak semmi nyúlszívűség! Meg kell lennie! Kell fölséged e lármázóknak megmutassa magát! Rosszul való léte majd elmúlik.

Néhányszor végighúzta hosszú, fekete uszályát a földön. Aztán egy fővetéssel:

– Még adja Isten, eleget élhetsz, leányom! Addig e mostani nagy találmányos világban örök élet feltalálása is hihető! Az előírt böjtölések vették ennyire lábáról, de holnap a koronázással ennek is vége lesz. Addig királyokul feküdni nem eshetünk. Nocsak, Hedvig – intett a másik lány felé –, segítsen nénjének! Fenséged a bátorabb, az erős. És lesz gondunk, hogy derékséged parlagin majd szintén ne maradjon. Hej, korona kerül még erre a szőke fejre is!

Hirtelen anyai felbuzdulással szívére szorította a hajadonkát.

– Így. Csak tik higgyetek bennünk... Mért vagyunk szülőtök? Elrendelem én az tik sorsotokat! S már ti mindjárt ott a magasban kezdhetitek, ahova nekem sok magam töredelmivel, kúszton kapaszkodnom kelletett! De akkor ám keményen viseltessék fenségeitek is! Mert holmiféle nyafka bábukkal semmire sem menyünk!

Hedviggel ketten talpra állították Máriát. Segített hozzá ő is. Alázatos, jóindulatú, szelíd készség áradt minden mozdulatából. Csak ernyedt volt még. A napok óta tartó böjt, valóban... Meg már eredendőleg is törékenynek alkottatott. Sovány teste maga a szűzi lányság. Lenge. Megható. Fejjel magasabb és már zsendülő csípejű, keblesedő húga mellett úgy hatott, mint valami holdsugaras álomjelenés.

Az első lépéseket tántorogva tette meg. Kendőjébe fojtotta feltörő émelyedéseit. De kemény anyjának és pártfogó húgának érintéséből mintha titokzatos delej ömlött volna bele. Bágyadt mosollyal emelte rájuk tág, komoly, ragyogó, barna szemeit.

– Felettébb köszönöm – suttogta. – Máris jobb...

Majd legott éledő aggályossággal tette hozzá:

– S most aztán mit kell tennem? A felséged parancsa?...

– Állj! Ímhol a fátyolod! – vezényelt az özvegy. – Ezt mindjárt feltűzöm.

Hosszú gyászleplet borított át a kislány fején. Két szárát a halántékainál előre ejtette.

– Hogy több legyen az omló feketeség – magyarázta. – Torkod, ni, csupasz! Hát ezt többé meg ne lássam! Keserves évben nem való.

– De mikor úgy fojt a gallér!

– Ó, biza! Ki kérdezi? Szabály, az szabály. S jerünk! Miklós nincs itt valahol?

Ez már Hedvignek szólt, és a kis hölgy azonnal indult.

– Küldöm, jöttön!

– Mondd neki, hogy zsámolyokat rendeljen ide. Palota túlnansó szarvába szintén. Olyan kis semmi mégse legyen ez a lány. Kevéssé magasítani köll. Ne hárkálhassonak, hogy ily nagyasszonynak...

A többivel adós maradt a szorgos munka közepett. Ideges keze járt, emésztő nyugtalanul, ügyesen, percnyi megállás nélkül – font, szöszmötölt, mintha örökös sürgetés alatt égne. S már megint elöntötték azok az előbbi nagy gondolatok. Hogy mindjárt a nép... Egész ország elé...

Vajon eléggé fejedelmi lesz? És testének e gyönge hajtása illik-e hozzá? Hogy festenek majd együtt? Ő, az amazon és e kicsi jóslat? Bimbó még... Anyja törzsén érlelődik. Csak szép lassan... okosan... Hogy nehezen kiböjtölt jussától időnap előtt azért senki megint el ne üttessék...

Valahára elkészült. Pár lépést hátrált, hogy egészebb képet nyerjen. Mária halvány arcocskája szinte világított a komor keretből. Erre elégedetten sóhajtott:

– Mint lássuk, ércsük, kellő árvát mutatsz. Tőled most az kell nekik. S e fekete pártás keszkenő a kézbe...

A függöny közben rájuk lebbent. Nagydarab, bogláros-csizmás, üstökös, méltóságos-nehézkes uraság lépett be, és köszönt:

– Áldás, békesség asszony asszonyim!

A férfi mindenestől véve a barnaságnak valami kitörülhetetlen színképét nyomta a memóriába. S hogy: medve... Csak nem az a mulatságosabbik, játékos, táncos fajta. Nem. Zárkózott tekintetű és mindig bús ábrázatú. Hej, de tűz van benne azért! Ott a dióbarna pillantása mélyén! Fojtott!

Amint az úr helybe érkezett, mindjárt kezet csókolt a dámáknak, s Erzsébet szemközt fordult neki.

– Jó, hogy jő, Garam! Fiáért küldettem. Legyünk mind szépen együtt. Idegen pedig senki. És nézd körül, uram, mint van e leány? Nádor opiniójára sokat tartunk.

Garay nem lelt kivetnivalót.

De az özvegyet ez nem elégítette ki többé. Alig múlt valami nyughatatlansága, rendszerint már követte egy másik.

– Mi a nagyságod tanácsolása? Ablakba hogy állítsuk?

Középre gondolta Miklós úr, s égettagyag-színű ábrázatán nagy elégedettség ömlött szét.

– Király – dörmögte megindultan. – Hiába, no!... Roppant tekintetű, igen hírt-nevet viselő, fő fejedelmi személy ez, úgy, amint itt áll az szegényke! Ő ma világ magyarjainak királya.

Saját gyönyörűségével vívódva rázogatta a fejét:

– Meg nem esék ilyen, asszonyom, kérem felségedet, meg nem esék ilyen, csak Árpád-nembeli ivadékkal, a dicsőült Erzsébettel sem, hogy azt ez a bakország, némber létire, királyának megengedte volna! Soha! Ennek pedig itt nyaka szakadtából hódol!

S büszke, borongós tekintetével megkötni igyekezett az asszonyét, aki azonban durcásan tért ki. Vére harciasan emelkedett.

– Maga ebbe túl igen belenyugonni láttatik.

– Mibe?

– Hát hogy Marenka... középre! Egyedül. És én? Egyet villant.

– Mit gondolnak! Talán zsákot vonok a fejemre e gyermek mellett, mely hozzá még saját magzatom? Majd udvaroljam, s talán örökké felségezzem, és kezétől várjam dolgocskám emelkedését? Ohó!

Ingerülten tovább pezsdült.

– Csak ez, uram, nekünk rosszul tetszik! Maguk rosszul hiszik!

Toppantott egyet.

– Akarom, a rendek tudják, és jól megértse már ez órától mindenki, hogy Mária zsámolyon áll, de én meg a sarkamon! Vele ketten! Ketten vagyunk egy egész, s kettesbe királyok ez haza fölött!

Sikerült magát méregbe lovalni, és gyönyörű szeme fenekéről kis, sárga pontocskák ugrottak.

– Így parancsoljuk! – csattant ki hevesen, amitől Garay acélgerince rögtön lágyult, ereszkedett, míg végül egészen behajolt.

– S úgy is leszen. Recte – válaszolt. – Felségeitek csalhatatlanul az ablakhoz kell menjek. Grácia...

De már engedelmet sem volt szükség sokat kérni. Szokás szerint ellobbant, hamvába omlott megint az egész asszonyi kis futótűz.

A nádor fia most került elő a kárpitok mögül. Úgy hatottak öten, mint egy meghitt család.

Garay az ifjabb Miklóst igazgatta, aki szintén a legnagyobb otthonossággal járkált a fejedelmi hölgyek közt.

– Falnak vesd azt a sályom végit, te gyermek! Fel ne billenhessen.

– No de szolgát híjj hozzá! Hol való úrembernek a dolog? – lágyult a királyi nő, az elnyert győzelemben kielégülten, s tetszéssel nézegette az apjaformán barna, legényedő ifjút. Hogy az milyen sugár! Vas... Vas ez csakugyan, és mégis csupa bársony törleszkedés... Igazi asszonyverő... Pompásnak ígérkező férfi... s ugyan miért is nem fejedelmi vérből állók az ilyen hím példányok, hogy tüstént a trón másik székébe helyeztethetné őket az ember! Kár... be kár!

– Ó, hogy nyől! – szólt andalodva.

– Ez igen. Pendül.

– Hamarnap nagyságtok tanácsolására gondolnom kell ennek státusával is! Lehető fel menjen, nem kevésbé akaratom.

A béke ilyenformán félreérthetetlenül meg volt kötve.

A fiatalok a szülék parancsát kívánták elnyerni.

Máriát az özvegy zsámolyra hágatta; aztán ő is mellé állt. Délcegen, kevélyen, minden mesterséges magasító nélkül, csak úgy csupasz padlóról is, másfél fejhosszal emelkedett a leánya fölé, s végre megadta a jelt, hogy a szuperlát leplét elhúzhatják előlük.

Ott álltak a bársony átvetős, lombkoszorúzott, zászlódíszes ablakban. Lent pedig utcák közein, réseken, minden talpalattnyi kis férőhelyre betódulva hullámzott a nyüzsgő, végeláthatatlan tömeg. Polgárok voltak, kurtanemesek, kézmívesek; I. Lajos népe, mely tegnap még a fájdalom 12 jajszavával temette urát, de mára megenyhült, lenyelte könnyeit, s így, egy alig serdült lánykában – az Anjou-háznak egy gyönge aranyága iránt tanúsított kivételes hódolattal – igyekezett háláját a nagy országatya iránt cselekvőleg is leróni.

Állt a kép egy percig az ablak keretében, szinte mintha odafestették volna. Aztán kitört az éljenzés, olyan erővel, hogy rengett bele a levegő. Az ember megszédült, nyomást érzett a gyomrán; hanem azért csak vivát s megint csak éljen, éljen Mária király!

A harangok zsongtak város szerint, és már nem egy ág tört le a rákapaszkodottak terhétől, ahogy azok bolond fejjel még kendőt is akartak lengetni:

– Éjjen Mária király!

Erzsébet neve nemigen szerepelt. A palota másik toronyszarvában sem. De az özvegyet ez nem bántotta. Szép volt... S hát végre hatalmas. És amint az ablaktól teli sugárzásban később visszatért, vállon is legyintette a bajuszát tépdeső palatínust, s fentről, igen-igen a magasból valahonnan, így szólt:

– Pff, mit! Régiekről... Caliguláról... ugyanis a Caligula római császár kedves szava járásáról, emlékezzél uram! „Gyűlöljenek bár, de féljenek!” Minemű balga szamárkiátozásokkal, mi ugyan cseppet sem törődünk!

Laposan nézett, kitartóan, szúró célzatosan.

– Van, aki szeressen – szűrte a fogai közül.

– Nem? A nádor lehorgasztotta fejét.

– Halálból. De igen.