Zárójelek 2. rész

A jelentéktelenség fokozatai

(avagy: Láthatatlan macskák)

Havassy Réka

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Vörös Eszter

Anyának

(mert úgyis érted – „ha a róka százéves, a kölyke százegy”) és Rafának

(mert úgysem érted – tendrías que aprender húngaro, te lo he dicho, ¿no?) szeretettel.

Prológus

Csak álltam a sötétben, és néztem utána. Árnyékpuha anyagtalansággal osont tova a csillámló pocsolyák közötti aszfaltszigeteken; a valóság és az álom közti vékony fal peremén egyensúlyozott, a hold derengése gyémántokat hintett a bundájára. Felborzolt, fényfestette ecsetutánzat. Magabiztos volt. Ismerős. (Gyönyörű.)

Nem nézett vissza rám. Tudtam, ha elmegy, talán sohasem látom többet ebben az életben, mégsem tarthattam vissza. (Nem úgy értem, hogy nem lettem volna képes rá, hanem úgy: nem tehettem. Ha magától marad, csak akkor van értelme. Minden más végzetes hiba volna, tévedés, önáltatás... élethazugság.)

Valaki egyszer azt mondta nekem, egy macskát hiába szólítanék a nevén, úgysem jönne oda hozzám. Visszacsengtek a fejemben a szavai, és rettegni kezdtem: talán igaza volt. Talán akkor sem jönne, ha hívnám. Talán akkor sem nézne vissza.

Csak álltam némán a sötétben, és figyeltem, ahogy beleveszel a homályba. Csillagok csobbantak a mélysötét égbolton; dobogó szívverés, csöndes léptek zaja. A köd beszitálta az esténket; mire megvirradt, tovatűnt belőle minden emlék, minden remény, minden vágy.

Most áruld el: visszajöttél volna, ha hívlak? Visszanéztél volna legalább? Mondd el az igazat, elviselem. Neked köszönhetően elég erős vagyok hozzá, hogy kibírjam azt is, amit nem lehet.

Megtanítottál rá. Hiszen arra is képes voltam, hogy folytassam az életemet... nélküled.

1.

Reiden, mondd, te is úgy gondolod, hogy a második rész sosem üti meg az első mércéjét? Csak a szerző elhibázott kísérlete, hogy még egy bőrt lenyúzzon ugyanarról a medvéről? Az öcsém, Genki mondogatta, ha olykor megrohanta a „sajnáljunk le nagyképűen mindent és mindenkit” hangulat.

(Igen, ez kifejezetten gyakran megesett nála.) Nem is feltétlenül könyvekről beszélek. Még csak nem is filmekről. (Viszont erről jut eszembe, láttad a Hiteles másolat ot? [Kiarostami, 2010] Érdemes.) Hogy döntsük el, mi az eredeti és mi a másolat? Hogyan alkossunk újra egy életet (vagy akár egy képet)? A valóság tükre kell, hogy legyen, minden, amit létrehozunk? A reprodukció vagy a parafrázis végül nem több mint „hitvány utánzat”, ami szükségképpen alacsonyabb rendű a valódi alkotásnál? Mintha Platón is mondott volna erről ezt-azt, de ki tudja, van-e itt bármi relevanciája.

(Nem vagyok többé egyetemista, jogosan dőlhetek hátra az ignorancia párnájára. Kifejezetten kényelmes.)

Volt már, hogy más valóságát próbáltad megrajzolni? Másét és rajta keresztül akár a sajátodat? A kettő mindenképp összefügg. Hatást gyakorolsz és hatást gyakorolnak rád; kivédhetetlen a kölcsönösség. Emberként is, tanárként is. (Festőművészként meg pláne.) Ha próbáltad már, mondd, mi történt, amikor rájöttél, hogy sosem sikerülhet: nem lesz az igazi, mert sosem lehet olyan? Amikor a hajnali fény darabokra hasogatta a vásznat, és megláttad, hogy a kép gyönyörű – talán a legszebb, amit valaha rajzoltál –, de mégsem lehet soha úgy valódi; ezt az érzést hogyan viselted el?

Remélem, jól vagy. Kitartást a második félévhez. (Megkaptam a hivatalos értesítést a pályázaton elért első helyezésemről. Vajon most jött el a dicsekvés és önelégültség ideje, netán kizárólag a

„protekciómnak” köszönhető az eredmény, Sensei?)

Saludos,

Yoru

Anyának

Én vagyok. Valószínűleg értetlenül szemléled ezeket a szavakat (a látszólagos egyszerűség rendszerint orbitális káoszt leplez), de miért is könnyíteném meg bármelyikünk dolgát? Minden okod megvan az értetlenségre.

Zavaros lehet egy ilyen odavetett „én vagyok”; magam sem vagyok biztos benne, hogyan is értem.

A szubjektum definíciója túl összetett, képlékeny, megfoghatatlan; jobb, ha nem fárasztom vele magunkat. (Ugyan, minek?)

Elvont jelentések tekintetében nem segíthetek, de a konkrét része viszonylag könnyen áthidalható: csak lapozz az aláíráshoz, és látni fogod. (Vajon kit idéz fel benned a nevem? Milyen tévképzet dereng fel előtted a soraim „hallatán”?).

Hogy ki is ez a Yoru – nincs válasz, ne kérdezd. Nem ismersz, ahogy én sem téged; ezen még csak bánkódni sem érdemes, így alakult. Azért persze dagonyázhat mindenki az önsajnálat és a meg nem értettség mocsarában, ha épp ahhoz támad kedve. (Nekem néha van rá affinitásom. De ez most teljesen mellékes.)

Azért írok, hogy elmeséljem: élek. Hogy ez miért lenne eget rengető jelentőségű információ? Nem az. Egyes felületes szemlélők azt gondolhatnák, egészen fölösleges kijelentés, hiszen magától értetődően adódik a levelemből; evidens, nyilvánvaló, kétségbevonhatatlan tény már az első sor után. Mégis, néha jó a triviális dolgokat is kimondani. (Mivel soha nem mondtunk el semmit egymásnak, éppen keresgélem a megfelelő hangvételt, stílust, regisztert, de nehezen találom. Nem tudom, hogyan szóljak hozzád. [Addig is, míg rájövök, miként erőltessem a tartalomra a formát – és a végeredményt mindkettőnkre –, elszórakoztatom magam – talán mindkettőnket? – néhány végeláthatatlan hosszúságúra csavart körmondattal.])

Sosem beszélgettünk, nincs is hagyománya; hát most teremtem meg. Egy biztos: nem ügyelek a szavaimra, nem fordulok hozzád tisztelettel; miért tenném? Te sem gondolhatod komolyan, hogy tisztellek. (Viszont, ha úgy tetszik – bár ez is csak játék a szavakkal – megtisztellek azzal, hogy nem hazudok neked.) Ha senki vagyok számodra, te is az vagy nekem; nem szorulok a figyelmedre, elismerésedre, szeretetedre – már nem.

Hiszen úgysem emlékszel semmire, igazam van? Hiába is gondolkodsz, nem jelenik meg előtted az arcom, nem jut eszedbe egyetlen napfénnyel megszórt, őszi avartól tarka hétköznap délután sem, amikor iskolából hazatérve szökkentem fel a tornácra, hogy bekukkantsak hozzád az ablakot beszövő

borostyánlevelek között (pedig volt, hogy te is visszanéztél). Nem rémlik fel még egy esőáztatta csöndbe borult vasárnap délután sem. (Se olyan, se másmilyen.) Nem számít, nem vádollak érte. (Ezért kivételesen nem.) Előttem is csak homályosan pislákol az a reszketeg mosolyod, amivel olykor kipillantottál rám a maszatos üvegen át. (Talán nem is mosoly volt. Képzavar lépett fel, több síkon is. Mosollyal pillantani? Értelmetlen. Nyilván nem lehet igaz. Ez sem.) Tizenegy év, kilenc hónap, huszonöt nap – ennyi ideje, hogy utoljára láttuk egymást (persze nem tartom számon), nem csoda, ha a sosemvolt emlékek is fakulásnak indultak.

Azt hittem, Genki halálakor állt meg az idő, és talán úgy is volt, de most másképp torpant meg a világ, és ezúttal nem csak az enyém. Február vége felé jár, két hete hagytam el Andalúziát (két hete, három napja, négy órája), és most itt vagyok.

Magyarország. Fogalmad sincs, merre van, igaz? Teljesen mindegy. Fél éve még én sem tudtam.

(Hogy „általános műveltség”? Ugyan. Mondvacsinált fellengzősség. Senki nem művelt általánosságban; legfeljebb abban válhat járatossá, hogyan leplezze a tájékozatlanságát mesteri szinten. De ez is csak egy részképesség: sokra nem megyünk vele a gyakorlatban. Mindig fájni fog az önbecsapás.)

Igen, Genki ezúttal végleg elment, messzire, tényleg véglegesen, tényleg visszavonhatatlanul, tényleg örökre (satöbbi). Írnék róla, de képtelen vagyok. Ha leírnám, érdekelne egyáltalán?

Végigolvasnád, anya? (Miért érzem azt vajon, hogy a világon minden engem ért sérelemért te vagy a felelős? Ez kissé logikátlan, beismerem. De mihez kezdjek a logikával? Ha az vezérelne az életben, egyetlen lépést se tettem volna – soha – semerre. Akkor egészen biztos, nem ülnék itt tollal a kezemben, ebben a huzatos kis padlásszobában, a bőröndömet használva asztalként, a kabátomat a földre terítve párna helyett.)

Azt gyanítom, az öcsém néha meglátogatott téged. Sosem kérdeztem, ő pedig sosem mondta, de nem is kellett. Az iskolai lógások mindig okkal történtek – nagyapa is tisztában volt vele, mégsem szólt érte. Tényleg bement hozzád? Ha igen, hogy tudtál a szemébe nézni? Hogyan, vajon? (Időről időre átcsap rajtam a harag – a gyűlölet. És ez a gyűlölet mindennél mélyebben gyökerezik, minden másnál jobban meghatároz. De ne is törődj vele. [Velem.] Feszült vagyok mostanában.) Írnék róla, mi történt, de képtelen vagyok. Magamról fogok írni; ha nem tetszik, nyugodtan gyűrd

össze a papírt és dobd a sarokba. Nem maradsz le semmi fontosról. (Annyira relatív a dolgok fontossága. Olyan gyorsan értelmét veszíti minden, amit korábban lényegesnek hittünk.) Beszélgessünk, tegyünk úgy, mintha. Irodalom, szórakozás, könnyed témák – mivel kezdjem? Tudod, állítólag nincs olyan, hogy egy szereplő „motiváció nélküli”, mert ha a fő karakter motivációja nem meghatározható, a cselekmény inkoherenssé válik: lehetetlen folytatni a regényt. (Átkozott írótanfolyamok és az idióta kisöcsém baromságai. De remélem, érted, hova akarok kilyukadni.) Nekem nincs már semmi célom (hacsak nem az, hogy hosszadalmas levelekkel erodáljam a lelki békédet; már ha egyáltalán volt olyanod valaha), semmi értelmét nem látom a folytatásnak. Ennek ellenére élek és itt vagyok.

És visszakanyarodva: igen, tényleg azért írok, hogy ezt elmeséljem. Hogy elképzelhesd, amint szikrázó fénycseppek folynak végig a bőrömön, a tengerpart hűvös homokjában fekszem, és zavaros tekintettel nézem a felettem köröző fehér tollú sirályok röptét. Olyan pillanat, amin nincs mit érteni: egy a lehetetlenek közül, a „talán nem is úgy volt”-ok közül. (Egy rossz álom.) És mégis így történt: egyszer csak ott feküdtem, hogyan és miért, múlt és jövő nélkül, teljesen egyedül. Újra és újra és újra végiggondoltam, mégsincsenek válaszaim. Narancsszínű napkelte mázolta be a tenger felszínét, engem is beburkolt ez a valótlan, félelmetes szépségű ragyogás, aztán lassan aranyra változott minden, összefolytak a színek a horizonton, mintha valaki átfestette volna nappalra az éjszakámat. (De ezt már egész biztosan csak elképzeltem.) Mindenesetre a sirályok köröztek, én néztem őket, és semmi értelme nem lett volna azt kutatni, ennek mégis mi értelme, amikor világos, hogy semmi – csak úgy szállnak. (Persze ez is ostobaság. Ha olvastad a Jonathan Livingston, a sirály című könyvet, tudod. De miért is olvastad volna? [Miért ne olvashattad volna?])

Előtte végtelenül hosszú ideig fuldokoltam: ez pontosan olyan volt, mint vártam. (Majdnem olyan.) Viszont a hideg sötétséget egyszer csak kettétépte valami, az igazi forgatókönyv lángra kapott, új szavak formálódtak az elhamvadt lapokon (nos, elég hatásvadász már a megfogalmazás?), és most itt vagyok. Annak ellenére, hogy az idióta öcsém tudta, értette, látta már akkor régen, és meg is írta – betű szerint, ahogy történnie kellett volna, kíméletlen hitelességgel (undorító érzés, hogy valaki holtában is jobban ismer, mint az egyáltalán emberileg elképzelhető) –, mégsem úgy lett.

Nem úgy, de akkor hogyan? Hogy folytassam tovább? A főszereplő lány meghalt a regény végén, de mit keresek én itt akkor? („Csakazértis” éljek? Éljek, csak hogy ne neki legyen igaza? Régi gyerekes makacsság.)

Gyűlölöm azt a könyvet, a második részt még jobban az elsőnél. Genki igazán a te fiad. Esélyt sem adott, hogy én is mondjak valamit, nem várt a válaszomra, nem volt rá (rám) kíváncsi. Egy félbemaradt társalgás, egy végleg lecsapott labda: olyan dobás, ami után örökre az én térfelemen

„pattognak a sorok”, nincs esélyem visszavágni. Többé nem írhatok neki. (Nem is teszem. Rohadjon meg a nemlétező pokolban.)

Nem vághatok vissza. Hiába mutatnám be a világkiállításon a róla készült legnevetségesebb karikatúrát, mit sem érnék vele. Igaz, esélye sem lenne tiltakozni, ahogy nekem se volt, mikor a firkálmánya tárgyává alacsonyította (vagy emelte?) az életemet. De ő már biztonságban van. Kivonta magát a forgalomból, a való élet dolgai nem hatnak rá, nincs helye semmiféle játéknak álcázott véresen komoly évődésnek. (Te életben vagy még egyáltalán? Ha meghaltál, vajon visszajeleznek majd a börtönből, mikor megérkezik ez a levél? [Ha meghaltál volna... vajon éreznék valamit egyáltalán?])

Szívderítő témák közt kalandozok. Hideg és szürke köd lepi Budapestet, nem szállt fel, mióta

megérkeztem, és talán már soha nem is tűnik tova ez a mindent beszitáló jellegtelen szürkeség. A tónuskülönbségek alig látszanak. Börtön ez az egész világ.

Később nyilván teljesen máshogy látom majd – új élmények, új emberek –, a szubjektivitás szűrőjén át hamar zavarossá válik minden. Szeretni és gyűlölni talán fogok; tisztán látni már nem.

(Érdekes, azt hisszük, behatóbb ismeretekre tehetünk szert, ha hosszasan tanulmányozunk valamit, pedig valójában csak a józan ítélőképességünk kapcsol ki véglegesen. Nincs mit tenni, ilyen a megismerés.)

Réka (a volt lakótársam; és por suerte, csak volt) azt mondta, náluk is négy évszak van, várjak, és hamarosan tavaszodni kezd; akkor aztán kiülhetünk a Múzeumkertbe egy fagyival, és mindjárt „más színben látom majd a világot”. Hogyne. Más sem hiányzik, mint holmi giccsesen színpompás ízléstelen kavalkád és sok vigyorgó, önelégült fiatal, akik gátlástalanul élvezik az életet. (Ha most netalán úgy tűnök, mint akinek semmi sem jó, és állandóan elégedetlenkedik, közölném, hogy ez valóban az alaptermészetem. Jellemfejlődésre ne számíts.)

Réka családja majdnem furcsább, mint ő maga (de csak majdnem). Ma együtt ebédeltem velük, és mire elértünk a mákos gubához („ízlések és pofonok”), valamin úgy összekülönböztek, hogy teljesen megfeledkeztek arról, hogy én is jelen vagyok. Bevallom, én magam is megfeledkeztem róla, mert hirtelen már nem is őket láttam, hanem önmagunkat; azokat, akik soha nem is voltunk, nem is leszünk, de lehettünk volna. Mert vitatkozhattunk volna mi is jelentéktelen dolgokon, ebéd közben, teli szájjal kiabálva, aztán nevethettünk volna saját magunkon, felszabadultan és hangosan...

Valótlan, hazug álomkép – igazából nem is tudom elképzelni.

Lehetetlen képzetek kísértenek mostanában (pedig macskát még egyet sem láttam a környéken).

Viszont újra festek. Gondolom, hallani sem akarsz erről, de kit érdekel? Elmesélem, és semmit nem tehetsz ellene. (Úgyis rendkívül valószínűtlen, hogy ezt a levelet valaha is kézhez kapod. Rendkívül valószínűtlen, hogy egyáltalán postára adom. Valószínűtlen, hogy ebben az életben valódi interakció alakuljon ki közöttünk.)

Ha valamitől nem tudsz elszakadni, annak mindig oka van. Mikor azt mondom, „festek”, az nem különbözik attól, mint amikor leírom: „élek”. Apa értené azonnal ezt, de te nem értheted. Genki megértené, de te nem értheted. Még Réka is értené, talán mondanom sem kéne... te mégsem értheted. (De ha valakitől nem tudsz elszakadni, annak mindig oka van.) Miért kerestelek téged, ha úgy gondolom, úgysem érthetsz meg? Indokolatlan düh kavarog bennem, és nem lesz jobb attól, ha beszélek róla. Soha nem lesz jobb, és ha mégis, csak akkor, ha tényleg elvesztem az eszemet. Úgy értem, igazán, úgy orvosi értelemben is megőrülök. (Nem véletlenül nem járok orvoshoz évek óta.) Rendben, a szarkazmus még működik. Még én vagyok. (Én és te, én és ő... akkor és most.)