Gárdonyi Géza

Hallatlan kíváncsiság

ISBN 978-615-6683-71-7

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

HALLATLAN KIVÁNCSISÁG!

A MAZSOLA.

MEGFAGYOTT GYERMEK.

A PINTYŐKÉK.

A KIS URFI JÁR.

FIÚ ÉS LEÁNY.

BÖSKE.

A VIHAR ÉS A NAPFÉNY.

PALIKA JÓ.

I.

II.

III.

IV.

BALZSAM EGY SEBRE.

KARÁCSONÉJI ÁLOM.

PITYPALATTY!

VILÁGTALAN MIKSA.

NEM A LEGÁRVÁBB.

FŰTŐÉK.

A TÜKÖRKÉP.

A PAPA ESETT KI.

VIRRADAT ELŐTT.

HALLATLAN KIVÁNCSISÁG!

Bizony a karácsonfát a gyermekek meglátták.

Az apa ismerős székelytől vette a piacon és csak hazaküldte.

- Adja csak be a konyhába!

A két gyermek éppen ott volt. (Janika ötéves, Mancika négyéves.) Csak elámultak a nagy zsámolyka-lábu fenyőfán. Azelőtt Jézuska hozta a karácsonfát, nem székelyember. Éshát a karácsonfa ezelőtt tele volt gyertyácskával és csillogó ajándékkal.

Az anya meg is zavarodott.

- Az idén előreküldték a fát, - magyarázta a gyermekeknek, - és Jézuska majd itt rakja rá az ajándékokat.

A gyermekek elfogadták ezt a magyarázatot. Az utóbbi hónapokban sok mindenféle szokatlan történt velök.

Különösen Pistukának a távozása.

Pistuka ikertestvére volt Janikának, éshát már a mamuka keblén összeszoktak. El se lehetett képzelni, hogy valaha az életben elválnak. Egy órára se lehetett elképzelni, hogy elválnak.

Az őszszel aztán mi történik:

Pistuka egyszercsak hallgataggá válik. Se étel, se játék nem kell neki. Szédül a feje, és tüzes-meleg a homloka. A kezecskéje is. A házban orvos bácsi jelenik meg. Pistukát beviszik apukának a dolgozó szobájába. Ott le is fektetik. Vaságyacskát hoznak, abba fektetik.

Janika aggodalmasan nézi és hallgatja, hogy mik történnek Pistukával? Csak Mancika játszik tovább: öltözteti a bábuját, mintha semmi se történt volna.

Mikor az orvos bácsi eltávozik, Janika felnyullászkodik a kilincshez: most már talán be lehet menni Pistukához?

Anyuka azonban visszaparancsolja:

- Mit akarsz? Látod, hogy fekszik.

- Én is fekszek.

S a beteg megszólal:

- Hadd jőjjön be Janika.

- Nem szabad!

S mamuka ráfordítja a kulcsot az ajtóra.

Janika elszontyolodik. Mancival ő egymaga nem tud játszani. Egy óra múlva odamegy megint az ajtóhoz. És kiált:

- Pistuka!

- No? - hangzik bágyadtan belülről.

- Soká fekszel még?

- Nem tudom.

- Ne feküdj sokáig.

- Nem is.

A beszélgetésnek mamuka vet véget:

- Mit kiabálsz itt? Zavarod a szegény beteget!

Mamuka igen haragos. És a szeme csupa könny.

Délben megérkezik apuka. Professzor ő a gimnáziumban. Aki professzor, mindent tud. De itt olyasmi történt, amiben ő sem bizonyos, mert igen csóválja a fejét, és igen gondolkodik.

Délben megszólal Janika:

- Pistuka nem eszik velünk?

- Nem.

- Mikor mehetek be Pistukához?

- Majd ha meggyógyul.

- Mikor gyógyul meg Pistuka?

- Majd az orvos bácsi megmondja.

Az orvos bácsi el is jár a házhoz. Kétszer is egynap. Aztán háromszor is. Pistuka már nem felel, ha Janika kiált az ajtónál. Mamuka egyre többet sír.

Egyszer aztán apuka is sír, és azt mondja:

- Most már bejöhetsz Pistukához.

Hát csuda azt látni: két igen nyúlánk gyertya... Sok virág között kis ezüst koporsó... Kis ezüst koporsóban Pistuka.

Az-e?

A cseléd fölemeli Janikát.

Hát csakugyan Pistuka. A szeme be van hunyva, és az arca igen fehér.

- Pistuka, - szólítja halkan a kis testvér.

Pistuka azonban nem nyitja ki a szemét.

És nagy a sírás a házban mindenfelé: szobában is, konyhában is.

- Nincs többé testvérkéd! - sírja mamuka.

Janika is sír, dehát reméli, hogy majdcsak történik valami, és Pistuka megint fölkel.

Másnap azonban beszögezik Pistukát és elviszik. Szép hintón viszik, éneklések és beszédek között. Gödörbe bocsátják a temetőben.

- Vess rá te is egy marok földet.

Janika csak akkor látja, hogy igazán nem lesz többé testvérkéje. Sír és napokig sír. Játékra nincs kedve.

- Kivel játszszon?

Csak Pistukával lehet játszani, - Pistuka meg nincs többé.

Ha nem sír is, üldögél, mint a beteg madár.

És semmi ajándék, semmi kedveskedés meg nem vígasztalja.

- Mér halt meg? - kérdezi szomorúan, - mér halt meg?

- Isten vette el.

- Mér vette el az Isten?

- Hogy angyalka legyen.

- Hát akkor én is...

Mamutra sírva ragadja karjai közé:

- Nem, te nem!

Mindezek zavaros ügyek és gondolkodásra késztők. Janika naphosszat üldögél a zsámolyon, és bágyadtan néz maga elé, mint a lógófejű vének.

Mégis az, hogy angyalka lett a testvérkéjéből, valamennyire megnyugtatja. Látta már a nyáron a csillagokat az égen. Akkor mondták neki, hogy azokon túl laknak az angyalok. Hát Pistuka is már ott lakik, és ő is angyal.

És Janikának lassankint megtér az étvágya is, és játszik, - amennyire lehet, - Mancikával.

A karácsonfa tehát megérkezett volna egyelőre pőrén. Be is állították apukának a dolgozószobájába. Dehát még karácson három alvás. Azalatt sokat tünődhetnek, hogy milyen lesz majd a nagy karácsonfa? Milyen lesz, ha majd Jézuska megrakja ajándékokkal.

Az már magában is örvendetes bizonyosság, hogy a fát előreküldte. Az utóbbi hetekben nem egyszer történt, hogy mamuka kétségeskedett a karácsonfa megérkezésén. Mindig kétségeskedett, valahányszor játék közben megkülönböztek és Mancika panaszkodott. Hiába: Mancika a gyöngébb fél és igen árulkodó természetü, és két oktávval feljebb rí, mint az ügy természete szerint ríhatna. Janika bele is zavarodik mindig a mentegetődzésbe: neki is két oktávval feljebb kellene mentegetődznie, de a tulságoskodást csak a hosszúhaju érti. Hát csak ennyit tud mondani:

- Mancika kezdte...

Mamuka igen haragszik:

- Nohát nem kaptok karácsonfát, - mondja határozottan, - Jézuska csak a jó gyermekeknek hoz, tudhatjátok.

A két gyermek elszontyolodik. Dehát hiába: vannak olyan percek, hogy teljesen megfeledkezik a gyarló ember a karácsonfa feltételeiről.

Node hálistennek, Jézuska figyelmét mégis csak elkerülte valahogyan a sok rosszalkodás. Most már apuka se kétségeskedik. Sőt délben meg is kérdezgeti:

- Mit szeretnél, hogy hozzon a Jézuska.

- Konyhát, - mondja Manci.

- Csákót és kardot, - mondja megvidámultan Janika.

- Képeskönyvet, - mondja Manci.

- Nekem is. Amelyikben oroszlán is van, olyat.

- Az enyimbe páva legyen és trucc.

Apuka rábólint:

- No csak imádkozzatok este szépen, és kérjétek a Kisjézuskát, hogy hozzon.

S a két gyermek imádkozik is az ágyban:

- Édes Jézuska, hozz nekem konyhát és sok főzőedényt, és kis mozsár is legyen benne, és tésztareszelő, és képeskönyv, amelyikbe trucc meg páva.

- Édes Jézuska hozz nekem csákót és kardot, és hintalovat, és puskát. Mert én mindig jó leszek. Oroszlánt is a képeskönyvbe, ahogy ordít.

Végre az utolsó alvásból ébrednek.

- Ma fog jönni?

- Ma.

A két gyermek igen nyugtalan. Játszanak, az építőszekrénnyel játszanak, de csak mintha fizetésért játszanának. Mancika szokatlanul szemtelen. Janika már már neki is görbíti a tíz ujját, hogy a hajába kap, de szerencsére még a kellő pillanatban rezzen eszébe a karácsonfa...

- Megállj, iszen, - mondja, - majd holnap!...

S enged Mancikának. Építenek tovább unalommal.

Délután azonban már éppenséggel érdektelen minden játék. Mindegyre kérdezgetik:

- Soká lesz még este?

Apukával is szeretnének beszélgetni, kérdezgetni mindenfélét a karácsonfa felől. De apuka csökönyösen bezárkózik a dolgozószobájába. Ha ki is lép, ráforditja a kulcsot.

Pedig valahányszor kilép, Janika egyszerre ugrik és robog eléje az ebédlőszobán át.

- Itt van már?

- Mondtam, hogy ne nyugtalankodjatok. És idejönnötök nem szabad!

S titokzatosan suttogja:

- Az angyalkák már itt vannak: dolgoznak a karácsonfán.

A két gyermek szent megrettenéssel bámul.

- Az angyalkák?...

- Csitt! Nem szabad róla tudni. Csak éppen, hogy titkon mondtam. Huzódjatok vissza a szobába! Ki ne mozduljatok onnan, mert az angyalkák nem szeretik.

A két gyermek visszavonul. Főzni próbálnak a Mancika konyháján, de Mancikát magát sem érdekli most a főzés. Hiába, nem lehet játszani, nem lehet. Apuka szobájában vannak...

Röpködnek-e vajjon?

Röpködnek, bizonyosan röpködnek, merthiszen szárnyuk van. Ha az ebédlő-szobában szabadna játszani... de nem szabad.

Janika különösen izgatott. Fel és alá jár a szobában. Az ablakon is kipillant. Odahuzza a széket és feltérdel: néz, néz ki az ablakon rézsút, hogy az orrocskáját majd széjjelnyomja, - néz apuka ablakja felé. Megint lekászolódik, visszatér az ajtóhoz. Felnyul a kilincsre, megnyomja. Újjnyira nyitva hagyja az ajtót és fülel, fülel, néz az ebédlő-szobán át az apuka ajtajára.

Olyan érdekes ajtó nem volt még a világon soha!

S a titokzatos ajtó megint nyílik. Apuka kilép. A tiz ujja maszatos, aranyporos. A szeme könnyes. A konyhába igyekszik. Amint Janikát meglátja, rögtön bezárja az ajtót. A kulcsot is levonja.

- Mars be!

Janika visszavonul.

Apuka sokáig künn időz. Mikor visszatér, Janika egészen ott áll lábujjhegyen a titokzatos ajtónál, és hallgatódzik.

Apuka a fejét csóválja.

Janika lábujjhegyen fut hozzája.

- Apuka, én csak...

- Hát nem várhatsz? Hiszen már mingyárt alkonyodik!

- De apuka én...

- Micsoda erőszakos ember vagy te! Mars be!

És toppant is haragjában.

- Apuka, - könyörög remegve Janika, - csak egy picit... egy picikére talán... nyitva hagyhatná az ajtót...

Szinte egész testében reszket. A szeme csupa tűz és esdeklés.

Apuka azonban hajlíthatatlan.

- Nem szabad, no nem szabad. Hallatlan kiváncsiság! Hányszor mondjam még, hogy az angyalkák nem tűrik! Értsd meg, hogy az angyalkák nem tűrik!

- De én csak éppen, hogy csak egy picit, egy igen picit benéznék, hogy... hogy... csak azt nézném, hogy... hátha köztük van Pistuka is?

A MAZSOLA.

Dódi 4 éves.
Gizi 4 éves.

Selypitve beszél mind a kettő.

- Dódi.

- No.

- Dódi kelj fel.

- Minek?

- Reggel van.

- Nem.

- De kelj fel.

- Még alhatnám.

- Ne aludjál.

- De alszom.

- Ne aludjál.

- Csak azért is.

- Játszunk.

- Mit?

- Te légy Feri bácsi, én leszek a Rózsi néni.

- Jó.

- Hát kezdd.

- Kezit csókolom, jó estét kivánok, Rózsi kisasszony.

- Jó estét Réz úr.

- Hogy van, Rózsi kisasszony?

- Köszönöm, jól, Réz úr.

- Ma szép idő van, Rózsi kisasszony.

- Szép, Réz úr.

- A csillagok ragyognak, Rózsi kisasszony.

- Ragyognak, Réz úr.

- Olyan szépek, mint a maga szemei.

- Ne izéljen, Réz úr.

- Én inkább nézem a maga szemeit Rózsi kisasszony, mint a csillagokat.

- De furcsákat mond, Réz úr.

- Tudja mit, Rózsi kisasszony?

- Mit Réz úr?

- Csókoljuk meg egymást.

- No nem!

- Engedje meg.

- Nem szabad, Réz úr.

- Miért nem kisasszony?

- A mama meglátja.

- A konyhában van.

- A gyerekek itt vannak, Réz úr?

- A gyerekek? Dódi, Giza gyertek ide. Madár van a zsebemben. Püj püj-püj-tyin-tyin-tyin! De szép kis aranyos madár. Dugjátok csak ide a fejeteket a kabátom alá.

- Jaj, de huncut maga Réz úr.

- Csitt. No most hamar.

- Czp-czp-czp. Jaj, a gyerekek! Láttatok valamit?

- Láttunk.

- Mit láttatok?

- Azt, hogy csókolództatok.

- Meg ne mondjátok a mamának!

- De megmondjuk.

- Kaptok cukrot.

- Nem kell.

- Kaptok piros tojást.

- Nem kell.

- Hát mi kell, az Isten áldjon meg benneteket.

- Nekünk az a kifli kell.

- Melyik kifli?

- Ott fenn.

- De hiszen az a holdvilág.

- Az kell.

- Azt nem lehet levenni.

- De lehet.

- Nem lehet, mert az égen van.

- Eredj föl a létrán.

- Nem megyek föl.

- Hanem most jut eszembe, hogy délelőtt pákoszkodtatok. Ki lopott mazsolát a kamarában? Te loptál, Dódi!

- Én nem loptam.

- Te is loptál, Gizus.

- Én se.

- Mindegy. Megmondom a mamának.

- Jaj, Rózsi néni, ne mondd meg, nem tesszük többet.

- Jaj, Rózsi néni, csak most az egyszer ne mondd meg.

- Ha ti hallgattok, én is hallgatok.

- Hallgatunk, Rózsi néni.

- Soha többé nem árultok el?

- Soha. De te se árulj el.

- Nem. Ne féljetek.

Egy percnyi szünet után.

- Dódi.

- No.

- Gyerünk mazsolát lopni.

- Gyerünk, Rózsi néni nem mer elárulni.

MEGFAGYOTT GYERMEK.

- Megható novella. -

Egyedül vagyok. Este van. A kályhám dorombol. A szél havat csap olykor az ablakomhoz.

Mához egy hétre karácson.

Még önnek kell irnom valamit tisztelt szerkesztő uram, ami nem hosszú, nem rövid. Kánikula nem izzasztja benne az alakokat. Ellenben hó, hideg bőven jut nekik. Hideg csikorog és a szél őrülten tombol benne, mint ez egy téli novellához illik is. Tudom továbbá, hogy egy szép asszony vagy egy szép leány tetszik önnek s az ön véleménye szerint valami ügyes vonatkozás a karácsonra mindig jóhatásu. De a legeslegfőbb kellék az, hogy a novella olyan legyen, hogy karácsonra kész legyen.

Valami névtelen borzongás futkároz rajtam, valahányszor kitűzött napra kell irnom. Ma este is úgy voltam. A pipám füstjén keresztül némi aggodalommal néztem a semmibe. A semmi jó novellaraktár, csak el kell találni a nyitját.

A kályha gúnyosan nézett rám a két vörös szemével és rekedten nevetett.

Egyszer csak kinyilik az ajtóm és beballag egy kis rongyos, idegen gyerkőce.

Hogy téved ez ide?

Hogy jött be az ajtón?

Mondom, rongyos volt a nyomorult kis ördög. A haján hó fehérlett. Azt sem lehet mondani, hogy cipője van, de azt sem hogy nincs. Keze, lába kék. Egyet-kettőt ugrott a szobám közepén és hozzácsapkodta a tenyerét a vállaihoz. Azután a kályha elé állott, és felém fordulva, nézett halványan, szomorúan.

- Honnan jöttél, kis barátom?

- A temetőből.

- Mit kerestél ott?

- Az anyácskám sirját.

- Anyácskád sírját? Minek kerested te az anyácskád sírját?

- Mert muszáj.

- És megtaláltad?

- Meg.

- Ily késő éjszakán én jártam künn a temetőn. Az óra már éjfélt ütött, a föld már néma lőn.

- És apád?

- Apám többek között hajós volt. Leütötte a hajókötél.

- És anyád?

- Anyám többek között mosónő volt. Éjszakai munkában meghűtötte magát.

- És te?

- Én a megfagyott gyermek vagyok.

- Micsoda megfagyott gyermek.

- Az, aki többek között karácson éjszakán a szélben az utcasarkon gyufát árul. (Ott az arcképem a falon.) Gyufát árulok, mikor tudom, hogy senki sem vesz gyufát.

- És?

- Ki keresem a leghidegebb és leghavasabb utcasarkot, ahol a szél tombol s amelyet a kutyák is kerülnek s ott megfagyok.

- Deiszen azt mondtad, hogy a temetőből jösz?

- Ma este onnan. Ma este ott fagytam meg.

- Hát hányszor fagysz te meg egy esztendőben?

- Magyarul?

- Mondjuk, hogy magyarul.

- Körülményektől függ. Van úgy, hogy csak hétszázszor fagyok meg. Németül már megfagyok másfélezerszer is így karácson előtt. Francia megfagyásaim száma meghaladja a négyezret. Angolul meg legalább is tízezerszer fagyok meg minden decemberben.

- Dehát mi a manónak foglalkozol te megfagyásokkal?

Vállat vont. Aztán a hátát a kályhához közelebb tartva, egykedvüen felelte.

- Élni csak kell valamiből.

A PINTYŐKÉK.

Mozgó-fénykép-fölvétel a Siralom völgyéből.

Reggeli óra a városházán, - egy alföldi városban.

A rendőrség folyosója a legmozgalmasabb. Kedvetlen arcú panaszosok; földre bámuló panaszlottak; fáradt arcú rongyos csavargók, akiket éjjel a hidak alól húztak ki; festett képü esti denevérek; egy mezitlábas álmos koldus; egy félszemre bekötött fejü és karcolt orrú parasztasszony.