A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Павел Басинский: Подлинная история Анны Карениной.

Copyright © Pavel Basinskiy, 2023

Hungarian translation © Goretity József, 2024

Published with the support of the Institute for Literary Translation (Russia)

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Szökés a paradicsomból. Lev Tolsztoj élete és futása

Ha el akarnám szavakkal mondani mindazt,

amit ki akartam fejezni a regénnyel,

akkor regényt kellene írnom –

azt, amelyiket megírtam, elejétől fogva.

l. ny. tolsztoj ny. ny. sztrahovnak írott leveléből

Előre elnézést kérek akadékoskodó olvasóimtól, akik talán
találnak majd ebben a könyvben pontatlanságokat és hibákat,
de biztosíthatom őket, hogy ilyenek előfordulnak

a legszigorúbb akadémiai kiadványokban is.

A szerzőtől

Ez a könyv önmagától íródott. Nem is annyira íróként, mint inkább az Anna Karenyina odaadó olvasójaként veszek részt benne. Hosszú évek során legalább tízszer olvastam újra a regényt. És minden egyes alkalommal az a furcsa érzésem támadt, hogy egy másik regényt olvasok.

Mondhatják: szokványos dolog. Az életkor változásával az ember másként és másként fogadja be ugyanazt a könyvet. De itt nem ez a helyzet. Volt olyan időszak, amikor nyaranta, a dácsán, minden évben elolvastam az Anna Karenyiná-t. És minden évben az az érzésem támadt, hogy egy másik regényt olvasok. Pedig aligha változtam meg egyetlen év alatt. Úgy látszik, a dolog nem rajtam múlik, hanem magán a regényen.

Egyszer csak rádöbbentem, hogy ez az elmebaj egy formája. Nem lehet állandóan ugyanazt a könyvet olvasni, és közben minden alkalommal másként fogni fel a tartalmát. Egy időre szakítottam ezzel a „sporttal”, békén hagytam a regényt is, magamat is. De aztán újra visszatértem hozzá, és újra magába szippantott, mint egy fekete lyuk. És megint egy egészen más szereplőkről szóló, másik regényt olvastam.

Csak egyetlen elképesztő példa: a regény újraolvasásakor időnként felfedeztem, hogy Vronszkij grófnak hirtelen szakálla nőtt. Azt, hogy ez a jóképű férfi korán kopaszodni kezdett, már előtte is észrevettem, de honnan lett szakálla? Hol volt neki, hol nem. Vronszkij két olvasás között valahogy a saját életét élte, amely független volt nemcsak tőlem, hanem úgy tetszik, magától Tolsztojtól is. Amikor akarta, szakállt növesztett, amikor nem akarta, nem növesztett, vagy levágta akkorra, amikor újra kinyitottam a könyvet.

Vronszkij szakálla azonban csak apróság volt ahhoz képest, hogy minden alkalommal másként és másként értelmeztem a regény szinte valamennyi szereplője viselkedésének motivációját. Minden alkalommal másmilyeneknek bizonyultak, és minden alkalommal ellentmondtak a korábbi értelmezésnek. Nem emlékszem olyan esetre, amikor egy másik regény ilyen benyomást keltett volna bennem.

És akkor azt mondtam magamnak: itt az ideje, hogy végre megálljak, és rögzítsek a fejemben „egy konkrét” Anna Karenyina című regényt. Így született meg e könyv megírásának ötlete. De aztán szinte önmagától íródott. Előzetes terv, koncepció, szerkesztési elv nélkül. Vagyis ez egyszerűen csak az én utolsó verzióm Anna Karenyina igaz történetéről. Igen, így, kurziválás nélkül. Ez semmiképpen sem irodalomtudományi munka. És, ismétlem, ez nem egy írónak, hanem egy olvasónak a könyve.

Ugyanakkor tudatában vagyok annak is, hogy Anna Karenyinának, a főhősnek, semmiféle igaz története nem létezik. Annyi Anna Karenyina van, ahány olvasója a regénynek. Több százezer Anna… Én azonban azzal a reménnyel hitegetem magam, hogy ez a könyv segíteni fog a hozzám hasonló fanatikusoknak eligazodni a személyes Anna-képükben. Azoknak, akik ugyanúgy rákaptak erre a regényre, ahogyan a főhősnő az ópiumra. És akik – természetesen – nem fognak egyetérteni velem.

Anna Pirogova emlékének

Nem messze Jasznaja Poljanától, a Kocsaki nevű falu templomának sírkertjében, ahol a Tolsztojok temetkezési helye található – és ahol nyugszik Tolsztoj nagyapja, anyja, apja, Dmitrij nevű bátyja, felesége, Szofja Andrejevna, gyerekei, kedves sógornője, Tatyjana Andrejevna Kuzminszkaja és a többi rokona –, van egy szerény sír is, amelyet a látogatók közül senki nem vett észre, amíg mellé nem állítottak egy táblácskát.

A síremlék egy szerény mészkő szarkofág, amelyre ez van vésve:

e kő alá helyeztetett

a hadnagy leányának

anna sztyepanovna piragova

hajadonnak a teste

élt 32 évet

elhunyt 1872 januáriusának 4. napján

e követ szomorúságtól sújtott

anyja és nővére állíttatta

Ebben a félig lekopott feliratban a „helyeztetett a teste” fordulat ejt zavarba. Nem „nyugszanak hamvai”, nem is „lelt örök nyugalomra”, hanem egyszerűen csak fogták, és „elhelyezték a testét”.

A kocsaki temető gyanútlan látogatója azonban még inkább meglepődik, amikor megtudja, hogy itt, a templom sírkertjében egy szerencsétlen öngyilkos lány „teste helyeztetett” el, aki kegyetlen módon végzett magával: tehervonat alá ugrott. Így akart bosszút állni a szeretőjén, Lev Tolsztoj birtokszomszédján, a földbirtokos A. Ny. Bibikovon, akinél házvezetőnőként szolgált. Úgyhogy a mostani idők szerint ezt a nőt hajadonnak nevezni szintén furcsa lenne. Csakhogy a 19. században járunk. Nem ment férjhez, tehát hajadon.

Anna Sztyepanovna Pirogova (így, „o”-val a modern írásmód szerint, régebben „Piragová”-nak írták) sírja cáfolja azt a meggyőződést, hogy a pravoszláv temetőkben, pláne templomi sírkertekben nem temettek el öngyilkosokat. De bizony temettek! Léteztek különféle kivételek, hogy megkerüljék az egyház által a 4. században elfogadott, az alexandriai püspöktől, Szent Timóteustól származó szabályt, miszerint pravoszláv temetőben tilos öngyilkosokat eltemetni.

Kivételt képezett például, ha az öngyilkosságot lelki betegség vagy öntudatlanság állapotában, ahogyan ma mondanánk, valamely befolyásoltság alatt követték el. Egyébként a nyomozás, amelyet a Pirogova-eset után lefolytattak, nem is öngyilkosságnak, hanem balesetnek ismerte el a történteket.

Habár mindenki tudta, hogy nem az volt.

Biztos vagyok benne, hogy az Anna Karenyina olvasóinak többsége hírből sem hallott Anna Sztyepanovna Pirogováról. Kinek is lenne szüksége erre a harminckét éves leányzóra, akinek arcképe sem maradt fenn (aligha is volt, hiszen ki festett volna portrét egy házvezetőnőről?), élettörténete sem, azon kívül, hogy Bibikov szeretője volt, féltékeny volt rá, és a vonat alá ugrott.

Ugyanakkor éppen Anna Pirogova volt az, aki megajándékozta Tolsztojt a regény egyik legerősebb jelenetével, azzal, amelynek eljátszásáról a világ bármelyik színésznője álmodozik. És el is játszották: Greta Garbótól Vivien Leigh-ig, Sophie Marceau-tól Keira Knightley-ig, Tatyjana Szamojlovától Tatyjana Drubicsig és Jelizeveta Bojarszkajáig mindenki. És mindannyian a maguk módján, a lehető leghatásosabban igyekeztek eljátszani. Egy színésznő számára vonat alá ugrani ugyanaz, mint egy színész számára elmondani Hamlet monológját: „Lenni vagy nem lenni”.

Nem hiszem, hogy Tolsztoj magától jutott volna arra a gondolatra, hogy egy fiatal nőt a vonat kerekei alá dobjon. Az orosz irodalom hősnői előszeretettel ugrottak vízbe: Liza Karamzinnál, Katyerina Kabanova Osztrovszkij Vihar-jában, Katyerina Izmajlova Leszkov Kisvárosi Lady Macbeth-jében…

Mindhárom mű korábban született az Anna Karenyiná-nál. Egyébként a regény egyik korai piszkozatában a hősnő testét szintén a Névában találják meg. Tolsztoj azonban kihúzta ezt a szövegrészt, és megírta helyette a „vasúti” változatot. Így jelent meg a világirodalomban egy váratlan, új szereplő, a vonat. A folyó vagy a méreg, amellyel Gustave Flaubert húsz évvel az Anna Karenyina előtt született Bovaryné című regényének címszereplője megmérgezi magát, nem válhat regényszereplővé. A vonat viszont válhat. Annával egy vonaton találkozunk először, és egy vonat tesz pontot a sorsa végére is.

Ha Anna Karenyina vízbe ugrott volna, vagy megmérgezte, vagy mellbe lőtte, vagy felakasztotta volna magát, mindegyik mód összehasonlíthatatlanul gyengébb végkimenetele lett volna szerelmi történetének. Minden egészen más lett volna! Egyik variáció sem ragadja úgy meg az ember képzeletét, mint egy olyan jelenet, amelyben egy csoda szép, fiatal nő odadobja magát, hogy egy soktonnás monstrum agyonnyomja.

Az 1948-as filmváltozatban, amelyben Anna szerepét a felejthetetlen Vivien Leigh játssza, Anna még csak nem is a kerekek alá fekszik. Csak áll, büszkén kihúzza magát, tágra nyitja ragyogó szemét a felé haladó és hangosan füttyögő mozdony előtt.

Ismétlem, Tolsztoj önmagától nem jutott volna erre a gondolatra. Túlságosan is radikálisnak számított ez abban az időben. De eszébe jutott Anna Pirogova… Akkor alakult ki a hősnő neve is: Anna. Korábban más variációk szerepeltek: Tatyjana, Anasztaszija… És az egész tragikus vég más színben, más hangon, más értelmet nyerve kezdett játszani.

Így lett egy szánalmas, vidéki magánéleti históriából, amelyről 1872-ben mindössze egyetlen tulai újság számolt be, a világirodalom egyik remekének fontos forrása. Az a szerencsétlen leányzó pedig, akinek sírja a Tolsztoj család sírhelye mellett árválkodik szerényen, halálával örök életet biztosított Tolsztoj hősnőjének. Mert a vonat nélkül Anna Karenyina sem létezik. A vonat – látványos megtestesülése a sorsának, a végzetének, amely kísérti őt a regény legelejétől fogva.

Amikor elviszem barátaimat a kocsaki temetőbe, feltétlenül megmutatom nekik ezt a síremléket is, és azt mondom: „Itt fekszik az igazi Anna Karenyina”.

Szerepelnek szegényes információk Pirogováról Tolsztoj feleségének, Szofja Andrejevnának feljegyzései között is.

„Van egy szomszédunk, ötven év körüli, nem gazdag és nem művelt – A. Ny. Bibikov. Ott lakott a házában a felesége egyik távoli rokona, egy harmincöt év körüli leány (harminckét éves volt – P. B.), aki vitte az egész háztartást, és a szeretője volt. Bibikov odavett a házba a fia és az unokahúga mellé egy nevelőnőt, egy csinos német nőt, akibe beleszeretett, és megkérte a kezét. Előző szeretője, akit Anna Sztyepanovnának hívtak, otthagyta, és elutazott Tulába, mintha az anyját akarta volna meglátogatni, kezében kis batyuval (a batyuban csak váltás fehérnemű és egy ruha volt), visszatért a legközelebbi állomásra, Jaszenkibe (ma a tulai körzetben lévő Scsokino – P. B.), ahol a sínekre vetette magát, egy tehervonat elé. Később felboncolták. Lev Nyikolajevics látta lecsupaszított koponyával, meztelenre vetkőztetve és felvágva a jaszenki állomásépületben. Rettenetes látvány volt, és mélyen megérintette. Anna Sztyepanovna magas, telt, fekete hajú, szürke szemű nő volt, oroszos arcvonásokkal és jellemmel, de szép nem volt, csak bájos.”

Szofja Andrejevna feljegyzése a Miért Anna Karenyina, és milyen gondolat vezette az efféle öngyilkosságra? címet viseli. Az után keletkezett, hogy az Anna Karenyiná-t publikálták a Russzkij Vesztnyik-ben, és a regény megjelent önálló kiadványként is. Az Anna nevet maga Szofja Andrejevna húzta alá. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy a hősnőnek Anna Pirogova kölcsönözte a nevét.

Érdekes, hogy a piszkozatokban a későbbi Anna Karenyina (Tolsztoj épp csak most választott neki nevet) szintén mint telt és nem szép, bár bájos nőként van ábrázolva. Anna csak később lesz „csodálatos”, olyan, aki képes nemcsak Vronszkijnak, hanem a kőkemény moralistának, Levinnek is elvenni az eszét.

Nem mondhatni, hogy Tolsztoj barátkozott volna Bibikovval. Szomszédok voltak, együtt vadásztak, időnként Tolsztoj és a felesége átment hozzá. Szofja Andrejevna szimpatikusnak tartotta Bibikov házvezetőnőjét. A nő halálát követően Szofja Andrejevna nem fogadta Bibikovot a házában.

Arról, hogy a nyomozás eredményétől függetlenül Pirogova öngyilkossága előre eltervezett volt, két tény is tanúskodik: a batyuban lévő váltás fehérnemű és ruha (amelyeket a temetéséhez készített össze) és a levél, amelyet az állomásról küldött el egy kocsissal a szeretőjének, de amelyet a férfi nem vett át. A levél szövegét Szofja Andrejevna idézi a húgához, Tatyjana Andrejevna Kuzminszkajához írott levelében: „Maga a gyilkosom; legyen boldog azzal a másikkal, már ha a gyilkosok boldogok tudnak lenni. Ha látni akar, megláthatja a testemet Jaszenkiben, a síneken”.

Szofja Andrejevna ugyanitt azt is megjegyzi: „Mindez vízkereszt környékén történt”. A 19. században a vízkeresztet a Julianus-naptár szerinti január 6-án ünnepelték, Pirogova pedig „januárius 4-én” vetette magát a vonat alá.

Anna Karenyina májusban végzett magával. Mielőtt e tettét véghez vitte volna a Nyizsnyij Novgorod-i vasútvonal Obiralovka állomásán, levelet küld Vronszkijnak a „lóistállóba” (Vronszkij lóbolond, éppen eladja a lovait). A levél nem éri ott, mert közben elment az anyja birtokára, ismét csak pénzügyek miatt. A levél visszajut Annához, aki ugyanazzal a küldönccel elküldi Vronszkaja grófné birtokára, közben feladja táviratként is, bele sem gondolva, hogy a távirat hamarabb eljuthat a címzetthez, mint a levél. Aztán elindul vonattal a grófné birtoka közelében lévő Obiralovka állomásra, azzal a szándékkal, hogy személyesen találkozzék Vronszkijjal, mert nem bízik sem a levélben, sem a táviratban, amelyekben könyörög a férfinak, hogy azonnal térjen vissza. Az állomáson megtudja, hogy a grófné birtokára hintó indult, benne Szorokina hercegnével és a lányával. Anna Karenyina féltékeny Vronszkijra a fiatal hercegkisasszony miatt. Ugyanekkor átadják neki Vronszkij válaszát, amelyben a férfi megígéri, hogy tíz órára hazaér. Anna a választ hűvösnek és hanyagnak érzi. Hogy mi történik a továbbiakban, még azok is tudják, akik sosem olvasták a regényt.

Úgyhogy a Pirogova szeretőjének írott levél története szintén meg van jelenítve a regényben, csak más értelemben. Anna a Vronszkijnak írott levelében „hibásnak” vallja magát. Pirogova egyedül csak Bibikovot hibáztatja.

Pirogova átgondoltan követi el az öngyilkosságot, előtte váltás fehérneműt készít össze, és bosszúlevelet ír a szeretőjének. Anna úgy veti magát a vonat alá, hogy nem fogja fel teljesen, mit is tesz. „Hol vagyok? Mit csinálok? Miért?” – kérdezi magától, amikor már térdre ereszkedett a kerekek előtt. Előtte félredobja a „kis, piros táskát”, amely akadályozza abban, hogy tenyerét letámassza a síneken túlra. Ez egy női kistáska. Ilyet vittek magukkal a hölgyek rövidebb utazásra, amikor tudták, hogy még aznap hazaérnek.

Anna azon döntése, hogy elmegy Vronszkaja grófné birtokára, számításba véve, hogy a grófné kegyetlenül gyűlöli, mint ahogyan ő is a grófnét, teljes őrültség volt. Az a gondolat, hogy a vonat alá veti magát, azt követően születik meg benne, hogy hírt kap Szorokináékról, meg hogy megkapja Vronszkij válaszlevelét. És hozzáadódik még a pályaőr halálának emléke, aki akkor veszti véletlenül életét a vonat kerekei alatt, amikor a regény elején Anna megérkezik Pétervárról a moszkvai pályaudvarra.

Anna Karenyina a tiszteletreméltó férjét, egy jelentős állami hivatalnokot hagy ott a szeretője kedvéért. Pirogova viszont csak egy távoli rokon, kitartott nő. És nemcsak féltékenységből végez magával, hanem mert felfogja, hogy a ház asszonyának pozícióját, ha az még törvénytelen is, most majd valaki más foglalja el.

Mi marad akkor a száraz tényekből? Úgy tetszik, nem sok minden. A telt alak. Anna Karenyina nem fogyott az idő alatt, amíg Tolsztoj a munkában eljutott a piszkozatoktól a regény végleges verziójáig. A levelek. De azok annyira különbözőek! Anna arra vonatkozó célzásai, hogy Vronszkij egyszer még „megbánja”, arra utalnak, hogy az öngyilkosság gondolata mégiscsak érlelődött a fejében. És ennyi. Anna és Pirogova – teljesen különböző két nő. Mindössze az hozza össze őket, hogy mindketten olyan nők, akiktől elhidegült a szeretett férfi.

És marad még a vonat. Meg a boncasztal, amelyen Tolsztoj meglátta Pirogovát, Vronszkij pedig Annát. Meg az a rettenet, amelyet mindketten átélnek a látványtól.

Szofja Andrejevna az Életem című visszaemlékezésében ezt írja: „Lev Nyikolajevics később mesélte, milyen rettenetes kép fogadta Jaszenkiben. A termetes, telt Anna Sztyepanovna a nagy mellével meztelenre vetkőztetve feküdt az asztalon. Koponyáján a tarkójától fel volt húzva a bőr, és fekete haja az arcába omlott. Az orvos, a törvényszéki képviselők és sok más férfi kíváncsian állták körbe, és készültek a boncoláshoz.”

Vronszkij pedig ezt látja:

„…az idegenek szeme láttára szégyentelenül kiterített, vérmocskos teste, amely még tele volt a nemrégi élettel, hátravetett, épen maradt feje a nehéz hajfonatokkal, a huncutkákkal a halántékánál, az a különös, ráfagyott, szánni való és iszonyú kifejezés félig elnyílt, piros szájú, szépséges arcán, nyitva maradt szemében, mintha azokat a rettenetes szavakat formálná – hogy „megbánja még” ‒, amelyeket a veszekedésükkor mondott neki.”1

Ha figyelmesen összevetjük e két részletet, felfedezhetjük, hogy egy és ugyanazon kép van leírva bennük. Szofja Andrejevna: „és sok más férfi kíváncsian állták körbe”. Tolsztoj: „az idegenek (férfiak ‒ P. B.) szeme láttára szégyentelenül kiterített, vérmocskos teste”.

És végezetül: Vronszkij bűnösnek érzi magát Anna öngyilkossága után, és elindul a balkáni háborúba, mert szeretne meghalni. Feltételezhetjük, hogy aki ilyen gondolatokkal indul el egy háborúba, az feltétlenül el is fog esni.

Bibikov, miután tudomást szerzett Anna Pirogova haláláról, még csak el sem ment Jaszenkibe. Ahogyan Szofja Andrejevna írja, „Bibikovra ez nem tett különösebb hatást, és mégiscsak feleségül vette a német nőt, aki jó felesége volt…”

Az élet nem regény.

Tartalom

A szerzőtől

Anna Pirogova emlékének

Anna – Emma húga

A regény előérzete

Összeverődtek a vendégek

Helyre menyecske

A regény felütése

Anna – Puskin lánya

Másenyka

A tánc nyelve

Vonatok és hóviharok

Vronszkij gróf

A neve Froufrou volt

Karenyin rejtélye

Karenyin rejtélye – 2

Válás orosz módra

Külföldön

Az ördög Pradát visel

Lassú víz

Sir John és a többiek

Az anyai szív

Anna halála

Mellékletek

Az élet tükröződése az Anna Karenyiná-ban – Szergej Lvovics Tolsztoj visszaemlékezéseiből

Írók, rendezők, színészek a regényről

Képek

Jegyzetek

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bedecs László

Kézirat-előkészítő Füredi Erzsébet

Korrektor Kütsön Nikolett

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 025 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Alegreya SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License