HUNTER – Az Árnyak Alkuja

Az alfa, Volume 6

Anabelle de Sade

Published by D&S S&M, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

HUNTER – AZ ÁRNYAK ALKUJA

First edition. December 1, 2025.

Copyright © 2025 Anabelle de Sade.

ISBN: 979-8232911256

Written by Anabelle de Sade.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

HUNTER – Az Árnyak Alkuja

Figyelmeztetés (Content Warning)

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

*

*

I.  Rész

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

*

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

II. Rész | 2. Pozíció HUNTER | 1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

*

9. fejezet

10. fejezet – A Belső Kontroll

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

*

*

17. fejezet

18. fejezet

| 19. fejezet – A Vörös Páncél

20. fejezet – A Vád és a Védelem

21. fejezet

22. fejezet – A Hajnali Éhség

23. fejezet

24. fejezet – A Statisztikai Hiba

25. fejezet – A Pótolhatatlan

26. fejezet – A Végkielégítés

27. fejezet

28. fejezet – A Fehér és a Fekete

29. fejezet

30. fejezet – Nyakörv

31. fejezet – A Szabálykönyv

32. fejezet – A Titkok Kamrája

33. fejezet – A Vörös Nyomok Emléke

34. fejezet – A Démon Tükre

35. fejezet – A Hívás

36. fejezet

37. fejezet – A Démon Ébredése

38. fejezet

39. fejezet – Az Árnyak Szerződése

40. fejezet

41. fejezet – Az Őrségváltás

42. fejezet

A Kezdet és a Vég

A Csendes Király

Az Árnyék

A Megérzés

Az Utódlás

A Telefonhívás

VI. Jelenet – A Diagnózis

A Hideg Fuvallat

A Hívás

A Vízi Temetés

A Kényszerű Döntés

Az Árnyak Ölelésében

Epilogus

Also By Anabelle de Sade

HUNTER – Az Árnyak Alkuja

Az Alfa 6.

Írta: Anabelle de Sade

Figyelmeztetés (Content Warning)

Ez a könyv a dark romance / erotikus thriller műfajába tartozik, és felnőtt olvasóknak szól. A történet explicit szexuális tartalmat, BDSM-elemeket és potenciálisan felkavaró témákat tartalmaz, amelyek sérthetik egyes olvasók érzékenységét.

Kiemelt témák (Triggerek):

- Dominancia és alávetettség (D/s dinamika)

- Megalázás és tárgyiasítás

- Testnedvekkel való játék (szélsőséges elemek)

- Fojtogatás és fájdalom okozása

- Öngyilkosság említése

- Megkérdőjelezhető beleegyezés (Dub-con)

Részletes figyelmeztetés:

Bodily fluids (testnedvek), Enema play (beöntés), Vomit play (hányás), Humiliation (megaláztatás), Dubious Consent (megkérdőjelezhető beleegyezés), CNC (Consensual Non-Consent – közös megegyezésen alapuló nem-beleegyezés), Power imbalance (hatalmi egyenlőtlenség), Suicide mention (öngyilkosság említése), Past abuse/Trauma (múltbeli bántalmazás/trauma), Pain play (fájdalomjáték), Spanking (elfenekelés), Breath play (fojtogatás).

Kérlek, csak akkor lépj be az Árnyvilágba, ha a fenti témák nem okoznak számodra lelki sérülést. A te mentális biztonságod a legfontosabb.

Előszó

Lépj közelebb! Tudjuk, merre vezet az utad, de vajon maradt-e benned elég bátorság, hogy végig is menj rajta? A levegő itt súlyos, akár a kimondatlan bűnök. Évek teltek el azóta, hogy utoljára beléptél a Shadows vörös világába.

A New York-i klub – a misztikum és a hatalom szentélye – immár huszonhat éve lüktet a város gyomrában. Adriana Shadow álma Erik, az árnyvilág urának sötét oltalma alatt öltött testet. Milliószámra lépték át a küszöböt, akiket a vad, lüktető zene hívogatott, de csak kevesen – a kiválasztottak – merészkedtek a vörös kárpittal borított ajtón túlra. Egyenesen a gyönyörök és a sötétség labirintusába, ahol már nem a külvilág, hanem a démonok és az árnyak törvénye uralkodik.

Láttunk itt már alfahímeket térdre hullani úrnőjük előtt. Láttunk dominánsokat, akik a puszta bizalomért harcoltak. Tanúi voltunk démonok ébredésének, az árnyvilág második urának születésének. Ismerjük a klub legrettegettebb dominánsának titkát, aki minden alkalommal a Gazda fekete bőrét ölti magára. És tudjuk – ó, nagyon is jól tudjuk –, hogy még a boszorkányok is megszelídíthetőek.

De ne feledd: ebben a birodalomban a dominánsok haragja féktelen, pusztító tűz. Itt mindenki mindent tud, de senki nem beszél. Évek... Hány domináns formálódott Erik keze alatt? Hány alávetett virágzott ki Adriana figyelmét élvezve? Ahogy Erik mondja: „felnőnek”, és újak érkeznek a helyükre.

Ám van valaki. Valaki, aki annyi év után sem nőtt fel a klub folyosóin. Akire minden tekintet rászegeződik. Aki „bő” határai ellenére is a legnagyobb biztonságot élvezte. Azt a tudatot, hogy a klub minden dominánsa pajzsként áll mögötte. Hogy a haja szála sem görbülhet, csak a saját engedélyével. Erik és Adriana szeme mindent lát, és ők mindig ott vannak...

De meddig tarthat a védelem? Meddig zárhat körbe a halhatatlan őrangyalok gyűrűje? Elég bátor vagy, hogy belépj abba a világba, ahol egy édes, cuki falat, egy „örök szűz” sorsa függ a vörös kárpit mögött leselkedő árnyaktól?

1. fejezet

Az étteremben a kristálypoharak koccanása elnyomja az igazságot; a levegőben drága parfümök és a pénz szaga terjengett. A férfi az ablak melletti asztalnál ül, egyedül. Unottan forgatja a whiskyspoharát. Nem a partnerek érdeklik, hanem a dinamika a teremben. A vadászösztöne jelez.

A szemközti asztalnál egy ingatlanmogul trónol – Richard Graves. Hangosan nevet, a nyála fröcsög, ahogy magyaráz. Mellette egy lány. Gyönyörű, elegáns estélyi ruhában feszeng. Az asztalon előtte egy apró, lila retikül pihen.

A férfi szeme megakad rajta. A táska oldalán diszkréten, de félreismerhetetlenül megcsillan egy apró embléma: egy stilizált, ezüst nyuszifej. Alatta a gravírozott felirat, amit csak közelről lehetne kivenni, de ő pontosan tudja, mi áll ott: Shadows Hostess Club.

Azonnal felismeri a jelet. Hallott már a helyről. Pletykákat, zárt ajtókat. Tudja, mit jelent a lila és az ezüst kombinációja. Látja, ahogy Graves keze az asztal alatt a lány combjára csúszik. A nő gerince megfeszül, a mosolya ráfagy az arcára. Nem tud hova hátrálni.

– Igyál, Cicus – szól rá Graves hangosan, és durván megszorítja a lány combját az abrosz takarásában. – Túl sápadt vagy.

A lány engedelmesen a szájához emeli a poharat. A keze remeg. A férfi nem mozdul, de a belső riasztója megszólal. Valami nem stimmel. Lassan a zakója belső zsebébe nyúl, és előveszi fekete okostelefonját. Az asztallap alatt tartja, ujjai gyorsan mozognak a kijelzőn. Beírja a keresőbe: Shadows Club New York.

Az első találat egy zárt rendszer. „Csak tagoknak.” De ott van a letölthető applikáció ikonja: ugyanaz az ezüst nyuszi, lila háttéren. Rányom. Az 5G azonnal lerántja az adatcsomagot. Telepítés. A lila ikon felvillan. Nem regisztrál, a rendszer nem is engedi. A képernyőn üzenet ugrik fel:

„Shadows Inner Circle – Zártkörű Tagság. Belépés csak érvényes előfizetéssel.”

Még a regisztráció is fizetős. Nem kevés. A férfi felhúzza a szemöldökét. Ez nem egy átlagos kupleráj. Ez egy erődítmény. Rákattint a „Tagsági Szintek” menüpontra. Látni akarja, mit vett Graves. A lista betöltődik. Három kategória:

1. Kísérő Szolgáltatás (Social Escort)

- Jogosultság: Nyilvános megjelenés, társasági események, vacsora.

- Korlátozás: Fizikai kontaktus és szexuális szolgáltatás SZIGORÚAN TILOS.

- Profilok: Nyilvánosak (Arcképes adatbázis).

- Ár: 2.000 $ / alkalom.

2. Exclusive – Vörös Szoba (Red Room 1-5)

  Jogosultság: BDSM játékok, D/s dinamika, könnyű és közepes szintek.

  Profilok: Rejtettek (Nincs arckép, csak paraméterek).

  Biztonság: Standard.

3. VIP Premium – A Teljes Hozzáférés (Red Room 1-10)

- Jogosultság: A Klub összes terme, beleértve a mélységi játékokat (Deep Play).

- Profilok: Rejtettek.

- Ár: 5.000 $ / alkalom.

A férfi felszisszen. Ötezer dollár egyetlen nőért? Sokallja. Még az ő szintjén is pofátlan összegnek tűnik a „semmiért”. De a lényeg nem ez. A lényeg a különbség. Felnéz a telefonból, rá a lányra.

Az arca fedetlen. Gyönyörű, sminkelt, felismerhető. Pont olyan, mint a Kísérő kategória leírásában: „Képek láthatók”. A Vörös Szobás lányok rejtőzködnek. Ez a lány nem. Őt kirakatba tették.

Tehát Graves a kétezer dolláros „Kísérő” csomagot fizette ki. Megvette a biodíszletet a vacsorához, a látható szépséget. De amit az asztal alatt művel... a fogdosás... a fenyegetés, hogy „szétbassza”... az a VIP Premium kategória lenne. De Graves spórolt. Nem fizette meg az ötezer dollárt a névtelen profiért, aki vállalná a durvaságot. Helyette kivett egy „civil” lányt a kirakatból, és arra akarja kényszeríteni, amiért nem fizetett, és amihez nincs joga.

A férfi lezárja a képernyőt. A telefon koppanva landol az asztalon. Most már nem csak a morális iránytűje jelez, hanem az üzleti is. Graves csal. Lop a klubtól, és megerőszakolja a szerződést.

– Megszolgálod a pénzedet, kicsim... – hallatszik át a szomszéd asztaltól a röhögés.

A férfi szeme összeszűkül. Nem a te pénzedet, te filléres szarházi – gondolja magában. – Az olcsóbbat fizetted, de a drágábbat akarod elvenni erővel. Leteszi a poharát. A döntés megszületik. A tudás, amit az applikációból szerzett, hideg fegyverré válik a kezében.

– Mosdó – mondja halkan, és feláll.

Graves vigyorogva követi.

– Én is.

A férfimosdó márványpadlója visszhangozza a lépteket. Graves a tükör előtt áll, és felszív egy csík kokaint a pultról.

– Jó hús, mi? – bök a fejével az étterem felé. – A Shadows küldte. Drága volt, de megéri.

A férfi odaáll a csaphoz. Megnyitja a vizet.

– Azt olvastam az applikációban, hogy a kísérőkkel nem lehet... – kezdi hűvösen, miközben a tükörből a másik szemébe néz.

Graves felröhög.

– Applikáció? – Köp egyet a lefolyóba. – Te a szabályzatot olvasgatod, öcsém? Ugyan már. Mindennek ára van. Aláírattam vele a titoktartásit. Azt hiszi, csak vacsorázunk. – Közelebb lép, a lehelete bűzös. – De amint kiviszem innen... beverem a képét a limuzin padlójába. Szét fogom baszni, amíg járni sem tud.

A férfi elzárja a csapot. Lassan megtörli a kezét. A szabályzat egyértelmű volt. A helyzet tiszta. Ez az ember átlépte a határt. És a férfi, aki a rend és a szabályok megszállottja, most eldönti: végrehajtja az ítéletet.

2. fejezet

A hátsó kijárat fémajtaja csattanva záródik be mögöttük. Az eső már szemerkél, elmossa a város mocskát, de ezt a szennyet nem tudja. A sikátor sötét, csak egy távoli utcai lámpa sárgás fénye vetődik be a kukák közé. A férfi a falhoz lapulva figyel. Látja, ahogy Graves a falnak löki a lányt.

– A kocsi erre van – hazudja a férfi, de nem a parkoló felé rángatja, hanem a zsákutca mélyére.

– Uram, kérem... – A lány hangja vékony, a pánik elszorítja a torkát. – Ez nem része a szerződésnek. A szabályzat tiltja a...

– Leszarom a szabályzatot! – üvölti Graves. A hangja visszhangzik a téglafalak között. – Fizettem érted!

– Csak a vacsoráért! – sikítja a lány. – Én Kísérő vagyok! Nincs jogod...

Csatt. Graves tenyere az arcán csattan. A lány feje oldalra bicsaklik, a lila retikül kirepül a kezéből, és a sáros betonon landol. Az ezüst nyuszi fejjel lefelé néz. Ez a jel.

A férfi kilép az árnyékból. Léptei nyugodtak, kimértek. Nem rohan.

– Elég volt – mondja.

A hangja nem hangos, de a sikátorban olyan, mint a mennydörgés. Graves megfordul. A szemei vérben forognak a kokaintól. Meglátja a férfit. Felismeri az étteremből.

– Te? – Köp egyet. – Húzz innen, öcsém! Ez magánügy.

– Ez szerződésszegés – feleli a férfi hidegen. – A lány az egyes kategória. Nem nyúlhatsz hozzá.

Graves felröhög. Lenyúl a kukák tetejére: egy üres pezsgősüveg. A falhoz vágja az alját. Csörömpölés. A kezében csak a törött, csipkés nyak marad. Egy rögtönzött, gyilkos szurony.

– Azt hiszed, érdekel a kategória? – vicsorogja Graves. – Megdöglesz!

Támad. A lány felsikít, összegörnyed a földön, a térdeit felhúzza, és eltakarja az arcát. Nem mer odanézni. A férfi nem hátrál. Graves hadonászik. Vadul, kiszámíthatatlanul. A férfi hárítana, elkapná a csuklót, de a sikátor szűk, és a padló csúszós az esőtől. Megcsúszik. Csak egy pillanat. De elég.

Az üveg éles, fűrészes széle talál. Bal oldalról. A fültől az állkapocsig hasítja fel a bőrt és a húst. A hang... a hús szakadásának hangja... olyan, mint amikor egy érett barackot tépnek szét. A férfi nem kiált fel. A forró vér azonnal elönti a nyakát, a fehér inggallért, a szemét. A fél világ vörösbe borul. De ő nem áll meg. A fájdalom nem bénítja, hanem aktiválja a Vadállatot.

Már nem érdekli a technika. Nem érdekli a harcművészet. Csak a pusztítás. Beleáll az ütésbe. Két kézzel kapja el Graves torkát. A vére a támadó arcába fröccsen, ahogy megszorítja.

– A szabály... – horkantja a férfi, miközben Graves szemei kidüllednek, és a törött üveg kiesik a kezéből – ...az szabály.

Szorít. Hüvelykujjai benyomják a gégét. Graves kapálózik. Rugdos. Karmolja a férfi karját, de az olyan, mintha gránittömböt akarna elmozdítani. A szorítás halálos. Nem ereszti. Még akkor sem, amikor Graves teste elernyed. Még akkor sem, amikor a lábai már nem rugdosnak. Csak tartja a rongybabát, és a saját vére patakokban folyik le az álláról a halott férfi mellkasára.

Fékcsikorgás. Reflektorok éles fénye hasít bele a sikátor sötétjébe. Egy fekete furgon áll meg keresztben a kijáratnál. A férfi elengedi a torkot. Graves teste tompán zuhan a pocsolyába. Tántorog. A vérveszteség megszédíti. A fél arca lüktet, mintha tűzben égne. De állva marad.

Két alak ugrik ki a furgonból. Nem rendőrök. Sötét öltönyök, profi mozgás. Az egyik szőke – Erik. A másik hatalmas, sötét hajú – Cassian. Azonnal felmérik a helyzetet: a halott kliens, a sokkos lány a földön, és a véres idegen, aki még mindig áll, bár már alig.

Cassian elindul a lány felé. A férfi szemei elhomályosulnak, de az ösztöne még dolgozik. Nem látja, kik ők. Csak azt, hogy két újabb férfi közeledik a préda felé.

– Ne... – horkantja fel. A hangja bugyborékol a vértől. Megpróbálja felemelni a kezét, hogy megállítsa őket. Hogy védelmezzen.

Cassian megtorpan. Ránéz a férfira. A férfi dülöngél. A térde megroggyan. De mielőtt a sötétség elnyelné, még kipréseli magából az utolsó mondatot. Azt, amiért az életét kockáztatta. Azt, ami igazolja a tettét.

– Ne nyúljatok hozzá... – suttogja, és a tekintetét a földön fekvő lányra szegezi. – Csak... escort.

Nem játék. Nem kurva. Escort. A szabályzat szerint.

A férfi térdre esik. Aztán arccal előre a vizes betonra zuhan. A világ megszűnik. Erik odalép hozzá. Leguggol, és fehér zsebkendőjét a férfi szétnyílt arcára szorítja.

Négy évvel később

A tetőtéri lakosztály félhomályos irodájában csak Eva számológépének ritmikus, sebes kattogása töri meg a csendet. Az asztalon, mint lehullott, száraz őszi levelek, a klub pénzügyi kimutatásai hevernek. Adriana, a Vörös Úrnő hátradől bársonytrónusán. Tekintete fáradtan siklik a mellette álló, őszülő férfira.

– Tűnődöm, kicsi Nyuszim.

Erik, aki épp az éjszakai beosztások felett görnyed, lassan emeli fel a fejét.

– Min, Úrnőm? – kérdezi a hangjában rejlő, jól ismert, évtizedes rezignáltsággal.

– Kittyn.

Erik szája széle alig észrevehetően rándul meg.

– Mi van vele?

– Négy éve dolgozik nálunk. Harminchárom éves lesz idén.

– És?

– Talán... ideje lenne kiengednünk.

A szó – kiengedni – veszélyesen visszhangzik a mahagóni falak között.

– Az a gyerek nem megy sehova – közli Erik ellentmondást nem tűrő szigorral.

Adriana arca rezzenéstelen marad.

– Kitty felnőtt nő!

– Kitty egy gyerek! – mordul vissza a férfi, és mélyet fúj a levegőbe, mintha a gondolat is fizikai fájdalmat okozna neki. – Ha kirendelik, még ha csak kísérőnek is, nem tudjuk megvédeni.

Eva a könyvelési mappa mögül szólal meg, ujjai meg sem állnak a billentyűkön.

– Minden alávetett talál egy dominánst, Uram.

– Kitty más – hajol Erik közel Adrianához. Szeme kemény, mint a szikla. – A klub összes dominánsának védelmét élvezi minden este. Ha kilép innen abban a szerepben...

– Kitty... – vágna közbe Adriana, de elhallgat.

Tudja, hogy a férfinak igaza van. Ujjait a hajába fúrja, és tehetetlenül hátradől. A vörös fénnyel árnyalt szobára rátelepszik a tények súlya.

– Letárgyalva, Úrnőm?

– Nem.

– Van visszajáró kliense? – kérdezi Erik.

– Több is – jegyzi meg Eva, szeme még mindig a számokon.

– Egyik sem neki való. Mind csak pedofil szarházi – morogja Adriana undorral. – Mindennek utánanéztem.

– Vagyis addig van biztonságban, amíg Kitty itt van – mutat Erik a padlóra.

– Legyen! – fújja ki Adriana a levegőt, és lehunyja a szemét. A vörös ajtó nyugalma egyelőre még bezárva tartja a gyermeket.

*

A levegő itt mindig nehéz. Nem a füsttől, nem a parfümtől. A vágytól, ami évtizedek óta ivódik a falak pórusaiba. Az 1-es számú Vörös Szoba mélyén, ahol a világítás csak halvány, borostyánszínű derengés, fojtogató csend honol.

A padlón, a vastag perzsaszőnyeg közepén egy lány ül. A sarkán pihen, térde szorosan összezárva, keze az ölében, tenyérrel felfelé nyitva. A tökéletes alázat póza.

Kitty az.

Rajta egy falatnyi, hófehér csipkeruha, ami ártatlanul feszül a testén, éles, romlott kontrasztot alkotva a szoba buja vörösével. A szoknya alól combig érő fehér zokni villan ki a félhomályban. A nyakát hatalmas piros masni díszíti – mintha ő maga lenne az ajándék, amit bontásra vár. A haját két gyermeki copfba kötötték, a végein fehér szalagok lógnak. Úgy fest, mint egy porcelánbaba, amit valaki a sarokban felejtett. Nem mozdul. A légzése lassú, alig észrevehető.

A félhomályból egy kéz nyúl felé. Nem egy fiatal, erős kéz. Nagy, eres, ráncos tenyér. A bőre pergamenszerű, rajta az idő májfoltjaival. A kéz remeg. Nem a gyengeségtől. A mohó, visszafojtott izgalomtól. Lassan közelít.

A ráncos ujjak elérik Kitty arcát. A lány nem rebben. A szeme nyitva, de a tekintete üveges, valahová messze, a falon túlra fókuszál. A hideg, száraz ujjbegyek végigsimítanak a hamvas bőrön. Lassan... Kínzóan lassan. Végig az állkapcson, fel az arccsontra, majd beleakadnak a puha copfba. A férfi nem szól.

Csak a zihálása hallatszik a csendben. Kitty pedig tűr. Az arca rezzenéstelen, miközben a remegő, öreg kéz birtokba veszi a fiatalságát. Ez a dolga. Ez a szerződés. Hagyni, hogy érintsék, de közben érinthetetlennek maradni. Egy könnycsepp sem csillan a szemében. A profik nem sírnak munka közben.

A durva kéz újra benyúl a fénybe. A tenyerén, selyempapírba csomagolva, egyetlen szem cukorka pihen.

– Kérsz cukorkát? – hangzik a rekedt, mély kérdés a sötétből.

Kitty ajka alig hallhatóan mozdul, mielőtt a szoba ajtaja hangtalanul kinyílik a vörös folyosóra. A sötét alak sietősen távozik a fojtogató csendből. A klub főtermében két férfi és egy fekete hajú nő pillant utána. A mozdulat túl gyors a véletlenhez. A nő, akinek vörös ruha takarja minden veszélyes vonalát, elindul a folyosó felé, nyomában az egyik férfival.

Mire a folyosó élesen megvilágított szakaszára érnek, Kitty már a haját fonja újra. A fehér masni lazán lóg a kezében. Arcán egy pillanatra felvillan valami, ami nem a megszokott gyermeki ártatlanság. Lassan, majdhogynem öntudatlanul törli át a száját a kézfejével, mintha egy láthatatlan, mocskos nyomot akarna eltüntetni. Tekintete tiszta és éles, amikor felpillant a közeledő fekete hajú nőre. Aztán pislog egyet, és a szerep visszatér.

*

Később a lakosztály hálószobájában, melynek nyugodt, fehér és arany színei éles ellentétben állnak a klub lüktető vörösével, csend honol. Adriana Erik őszülő haját simogatja. A férfi a hátán fekszik, a nő feje a mellkasán pihen.

Az időtlen csendben csak a kinti város távoli, tompa zaja szűrődik be. Adriana ujjai lassan siklanak Erik tarkóján. A nő szeme megtelik könnyel. Nincs düh, nincs harag, csak valami mély, ősi fájdalom.

Lassan kicsordul egy könnycsepp, végigfut az arcán, a halántékán, majd elnyeli a párna szövete. Csak annyit suttog, a hangja alig több egy leheletnél:

– Kapitány....

I.  Rész

1. Pozíció: Kitty

1. fejezet

BÁMULOM A TABLETET, aztán Evára emelem a tekintetem.

– Ezt nem értem – rázom a fejem hitetlenül. – Kirendeltek?

– A jelek szerint – feleli Eva, miközben unottan a körmét vizslatja. – Talán mondjam le?

– Ki rendelt? – hajolok előre. Alig érem fel a pultot, így inkább megkerülöm, és Eva mellé sietek.

A név a rendszerben villog: HUNTER.

– Hunter? – ízlelgetem a nevet, ahogy a lila háttéren olvasom. Idegen, éles hangzás.

– Az adatlapja: profil. Domináns. Olyan csajok jönnek be neki, mint te – kacsint rám Eva cinkosan.

– De... – fújom ki a levegőt idegesen. – Engem eddig sosem rendeltek ki.

– Mindennek eljön az ideje. Harminchat éves. Hány napot igazoljak vissza?

– Oda kell költözni? – kérdezem, és érzem, ahogy a gyomrom görcsbe rándul.

Eva megfogja az arcomat, és a szemembe néz.

– Kitty. Igen. Huszonnégy órás felügyelet. Ching-ching, bébi. Negyvenöt perced kétezer dollár. Számolj!

Döbbenten meredek rá.

– Négy éve vagyok hosztesz. Az összes szobában jártam már... De... Folyton? Huszonnégy órában?

– Jézusom! – veszti el Eva a türelmét. – Nincs más petite – apróság – a rendszerben. Ha felfújom a dolgot, te magyarázkodsz a főnököknek. – Klikkelget. – Nézd, Kitty. Itt a szerződés és a profilja. – A kezembe nyomja a tabletet. – Olvasd át az apróbetűs részt is, és örülnék, ha még egy órán belül válaszolnál.

Zsibbadtan süppedek a bársonykanapéba. Nincs kép. Új kliens. 36 éves. Regisztrált név: Hunter. A DPA szerint domináns, aki előszeretettel néz videókat apró termetű nőkről. Pörgetem a history-t, és harapom a számat. Semmi új nincs ebben. A legtöbbjük el sem éri a 10-es szoba poklát. Nevetek egy kicsit, kínomban. De... Kirendel? Csak a profilom alapján?

Adriana áll meg előttem, karba tett kézzel. Az árnyéka rám vetül.

– Gond van?

– Nem – nézek fel rá. – Csak... fura.

– Fura? – ül le velem szemben. – Csak hozzászoktál a klub négy falához.

– Volt rá időm... – vigyorgom, mire Adriana közel hajol. Látom dús barna hajában a rejtőzködő ősz szálakat.

– Tartasz valamitől?

– Például, hogy nem lesz rajtam a szemed. – A mosolyom keserű, de igazam van. – Rettegek. Tudom, mire képesek a férfiak, és tudom, hogy a klub a legbiztonságosabb hely.

Adriana csak néz, tekintete kifürkészhetetlen.

– Ennek meg az a neve, hogy Vadász. Petite vagyok, Adriana, tudod, hány perverz alak játékszere voltam már...

– Kitty – szólal meg nyugodtan, és sóhajt. – Mindig figyelek.

– Ott nem fogsz – dobom a tabletet az asztalra.

– Akkor ne menj – vonja meg a vállát hanyagul.

– Jól jönne a pénz – motyogom. Csak néz. – Vehetnék ki szabadságot végre. Három nap. Száznegyvennégyezer dollár...

– Plusz a klubdíj – teszi hozzá Adriana.

– De mi van, ha egy beteg szadista állat? – tördelni kezdem az ujjaim.

Adriana finoman megfogja a kezem, megállítva a mozdulatot.

– Biztonsági szó és szabályok. Ahogy látom, neki is vannak. – Felveszi a tabletet. – Lássuk: megszólítás Uram vagy Hunter. Kávét kell neki főzni – mosolyodik el.

– És ennyi? – hitetlenkedem. – Olvastam.

– Nos... – kezd gépelni. – Kitty biztonsági szava...

– Hinta.

– Hinta – írja be. – Főzöl neki kávét?

– Főzök – nevetek fel, és Adriana is elmosolyodik. Nem értem, ez a nő hogy képes így tartani magát ennyi teher alatt.

– Szabályok – olvassa tovább. – Nincs vér, nincs csók?

– Hm... Úgyis tuti valami kis mitugrász.

– Aham... Anál?

Csak legyintek. Hülye kérdés, mintha nem tudná, mire vagyok képes.

– BDSM?

Csak bólintok, erre rám néz.

– Bő határaid vannak. Szűkítsük?

– Nem – fújom ki a levegőt, és egy hajtinccsel játszom.

– Talán valami játék, amit nem szeretnél?

– Adriana, mindenre képes vagyok – mondom határozottan.

Felém nyújtja a tabletet.

– Akkor?

– Mi lesz, ha...

– Ha baj van – vág a szavamba –, Chris elintézi.

– Chris Miamiban van.

– Chris minden kedden jön. Tudod.

Hm... Nézem a profilt.

– Három nap? – kérdi Adriana.

– Mennyi a maximum?

– Hat. Ha beleegyezik.

Hm.

– Hat – írom be a kis kockába remegő kézzel, és megnyomom a küldést.

Adriana vigyorog.

– Mi van?

– Ó, semmi... – nevet, mire a tablet pittyen a kezemben.

Egy zöld pipa és az üzenet: Szerződés elfogadva és aláírva. Átutalás folyamatban... 880 000 $

A számjegyek vibrálnak a szemem előtt.

– Hova mész majd nyaralni? – áll fel Adriana.

Én sokkoltan markolom a készüléket.

– Mi?

– Nyaralni. Bahamák? Kína? Északi-sark? Láttad már a sarki fényt? – kérdi, de hirtelen megáll. Lehunyja a szemét.

– Jól vagy?

– Igen – sóhajt, és gyorsan letöröl egy kósza könnycseppet. Tudom, hogy nincs jól. Mindenki tudja. – Szóval?

– Életemben nem láttam ennyi pénzt.

– Kitty, az éves átlagod majdnem hatszázezer.

– Ami a bankba megy – vágom rá, erre halványan elmosolyodik.

– Érezd jól magad.

– Vinnem kell valamit?

– Magadat – mosolyog, és elindul vissza a lakosztályba.

Visszaadom a tabletet Evának, aki egy címet csúsztat elém.

– Bőkezű...

– Azért a pénzért meg kell dolgoznom.

– Ching-ching – vigyorog Eva. – Reggel hatkor vár.

– Mi?! – esik le az állam. Megnézem a dátumot. 2038. június 2. – 06:00 AM — 2038. június 8. – 06:00 AM.

– Baszki!

2. fejezet

Magamat... Vigyem magamat. Hajnali 4:40-kor visítva ébreszt a vekker. Zuhany, szárítás. Top, farmer. Két copfocska, fogmosás, és kész. Felkapom a telefont, és indulok. Honnan jön ez a pokoli hűvös? Megfagyok.

A taxi egy luxuslakópark kellős közepén áll meg. Modern, zöld-fehér épület, üveg és beton. Megnézem a kaputelefont, majd elindulok befelé. Síri csend. Lift, 14. emelet, 27-es lakás. Megdörzsölöm a libabőrös karomat. Csengetek. Egyszer. Kétszer... Háromszor. Odabentről tompa dübörgés hallatszik, mintha valami felborult volna.

– Baszd meg! – szitkozódik egy mély hang, és az ajtó feltépődik.

Csak állok és nézek felfelé. Magas. Sokkal magasabb, mint gondoltam.

– Szia – dörzsöli az arcát a férfi, egy szál alsónadrágban.

– Szia... – motyogom, és a torkom kiszárad. – Korán jöttem?

– Nem – int befelé, miközben a felborult vázát állítja fel. Hallom, ahogy csörömpöl benne valami. Nézem az arcát. Egy mély vágás húzódik a bal oldalon, a dús barna hajától indulva, a füle mellett, egészen az állkapcsáig. Durva, forradásos seb. Vadító és félelmetes.

Belépek a nappaliba. Steril tisztaság.

– Kávégép – int a konyha felé, és eltűnik egy ajtó mögött.

– Igenis... – mondom halkan.

Nézem a luxuslakást. Friss citrusos illat van... Furcsa. A falak zöldek és fehérek, hideg fényekkel. A konyha ultramodern. A csészét a gép alá teszem, de a kezem megáll a levegőben.

– Hm... Uram – szólalok meg a csendben.

– Milyet?

Bámulom a túl bő választékot a kijelzőn.

– Erőset – jön a válasz a másik szobából.

– Erőset – nevetek kínomban, és megnyomom az egyik gombot.

– Kitty... – mondja a nevem. A hangjától végigfut a hátamon a hideg. Oldalra nézek.

– Igen, Uram?

Elmosolyodik. Egy kedvesnek tűnő mosoly, ami nem ér el a szeméig. Fura.

– Mi az, Uram? – kérdezem, de a kávé közben elkészült. Belenézek a csészébe. – Alig van benne.

Közelebb lép. Ösztönösen hátrálok.

– Ijesztőnek találsz? – kérdi halkan. Megnyomja a negyedik gombot a kijelzőn, anélkül, hogy levenné rólam a tekintetét.

– Nem, Uram.

Rám néz, és még közelebb lép. Most már nem mozdulok. Sarokba szorít a jelenléte. Finoman megfogja az állam, és a szemembe néz. Pokoli mély, fekete szeme van. Úgy érzem, lángra kapok tőle, de a gyomrom ökölnyire szorul a félelemtől. Csak a bő farmerem szárába kapaszkodok.

– Cukibb vagy, mint gondoltam – fordítja oldalra az arcom, és az ujjaival végigsimít a nyakamon, az ütőerem felett.

– V-válassz, Uram – mondom remegő hangon.

– Válasszak?

– Játékot... – kezdem, de elhallgatok.

– Majd én eldöntöm, Kitty... – húzza végig a hüvelykujját az ajkaimon. A bőröm bizsereg az érintésétől.

– Igen, Uram...

A kávé kész. A géphez fordul. Mi az istenverte bajom van? Ennyire új ez a helyzet... Belekortyol a fekete folyadékba. Néz. Végigmér, mintha egy árut vizslatna a piacon, majd a pultnak dől.

– Vegyük át... Nehogy valami kimaradjon.

– Rendben, Uram – bólintok.

Ahogy a pillantása a földre siklik, a testem már tudja a dolgát. Térdelek. Ülök a sarkamra, kezem hátra, fejem lehajtva.

Csend. Hallgat egy kis ideig. Élvezi a látványt.

– Szex minden második nap – mondja szenvtelenül. Felkapom a fejem. Mi?

– Nincs csók. Reggel kávét kapok. A biztonsági szó: hinta – hangsúlyozza.

Csak bámulom magam előtt a zöld fűmintás epoxypadlót.

– A munkámhoz kell igazodj. Héttől ötig az irodába megyünk.

– Megyünk?! – csúszik ki a számon.

– Onnan ebéd egykor, aztán ötkor haza. Érthető?

– Igen, Uram.

– Helyes. Ezenkívül még valami?

– Semmi, Uram – válaszolom. De kezd nagyon rossz érzésem lenni. Naaagyon rossz...

Hirtelen elém guggol, és durván felemeli az arcomat. Egy vigyor jelenik meg az arcán, amitől a vér is megfagy bennem.

– Muszáj látnom téged, mielőtt ma munkába megyünk. Vetkőzz.

Engedelmeskedem. A testem dróton rángatott bábuként mozdul. Lassan felállok. Le a pólót. A sporttopot. A farmert. És a bugyit. Csupaszon állok, zavartan, ösztönösen takarnám magam, de nem szabad.

Közel hajol. Néz. Lángol az arcom a szégyentől és a vágytól.

– Fordulj... – parancsolja.

Lassan körbefordulok.

– Te jó ég... – fújja ki a levegőt kissé rekedten. – Mintha tizenhárom vagy tizennégy lennél...

Nyelek egyet. Lassan felemeli az arcom.

– Hány éves vagy?

– Harminchárom, Uram – válaszolom halkan.

– Harminchárom – ismétli döbbenten. – Tyű. Meghiszem, hogy sokat keres rajtad a klub.

– Nem beszélhetünk személyes dolgokról – keményedik meg a hangom egy pillanatra. – Uram – teszem hozzá gyorsan, és lehajtom a fejem.

Csak áll előttem. Mélyen beszívja a levegőt, mintha az illatomat akarná elraktározni.

– Igaz – fújja ki, majd megissza a maradék kávét. Nem mozdulok. Ő meg csak néz.

– Ülj fel az asztalra, és tárd fel magad – mondja hirtelen.

Teszem, amit mond. Felugrom a hideg konyhaasztalra. Felhúzom a térdem, és szétnyitom a combom.

– Elképesztő... – lép közelebb.

Bennem valami visít a rettegéstől. Néz... Majd a lábam közé hajol. Kapkodom a levegőt. Érzem a forró leheletét a legérzékenyebb pontomon. Látom, ahogy vigyorog. És gyűlölöm ezt a vigyort.

Két kézzel elkapja az asztal szélét, és hirtelen fölém hajol, fenyegetően, de nem ér hozzám. Harapja a száját, morog, mint egy vadállat. Remegni kezdek.

– Már imádlak... – súgja a fülembe.

Kicsordul a könnyem. Elfordulok. Fuss innen, Kitty... Menekülj...

Elengedi az asztalt. A székről felkapja a ruháimat, és felém dobja.

– Öltözz.

Remegve szorítom össze a szemem. Jaj, istenem...

3. fejezet

Mire magamra rángatom a felsőmet, ő már az inge mandzsettáját gombolja. A mozdulatai kimértek, nyugodtak – az enyémek kapkodók, szinte görcsösek. A gyomrom elárul: hangosan megkordul a csendben.

– A kantinban veszünk valamit – közli ellentmondást nem tűrő hangon. Felkapja a hátizsákját, és már nyitja is az ajtót. Indulás.

A lift szűk, fémfalú doboza klausztrofób érzést kelt. Idegesen tördelni kezdem az ujjam, a tekintetem a padlóra szegezem, rá sem merek nézni.

– Mitől félsz? – kérdezi hirtelen. A hangja mélyen búg a kis térben. Sóhajtok. A lift megáll. – Zavar, igaz?

– Mi, Uram? – kapom fel a fejem.

– Ez a szituáció – lép ki a garázsba, egyenesen egy matt fekete luxusautó felé.

– Nem, Uram – hazudom, miközben beszállok az anyósülésre.

– Nem a faszt nem – nevet fel, de a nevetésében nincs öröm, csak sötét gúny.

Behuppan mellém, a nehéz táskáját pedig hanyag mozdulattal az ölembe dobja. A súlya a combomra nehezedik, mint egy bilincs.

– Nyugi. Hamar túlleszünk rajta, és minden szabályt betartok. – Rám kacsint. Kínomban visszavigyorgok. Ez az alak átlát rajtam?

Az irodaházba érve nem a lift felé megyünk. A földszinti kantinban áll meg.

– Egy kakaós kávét és egy croissant-t – rendeli meg, mire a pultos lány furcsán méregetni kezd.

Nos, mi a nevetséges? Hát ez. Itt ülök egy multinacionális cég steril ebédlőjében, reggel 7:03-kor. Habos kakaós kávét iszom vajas croissant-nal, velem szemben pedig ez a férfi a telefonját bújja, és türelmesen vár. Lehunyom a szemem. Könyörögni kezdek valami felsőbb hatalomhoz, de a belső vészcsengőm minden lámpája villog.

Fuss... Fuss... Fuss!

– Kész? – néz rám, és elmosolyodik.

Fog egy szalvétát, és durván a számhoz nyomja.

– Mondd, hogy van nálad igazolvány.

– Miért? – pislogok rá.

– A belépőkártyához. Tudod – mutat fel egy fehér plasztiklapot. – Gyerekek nem dolgozhatnak itt.

– Van... – mondom, és megtörlöm a számat. De még mindig a szavait emésztem. Gyerekek...

Feláll.

– Menjünk akkor.

A recepción egy szőke nő ül. Rám néz. Hosszan. Majd az igazolványomra.

– Anyám... Örökké fiatal vagy... – jegyzi meg, miközben gépelni kezd.

– Előnyök és hátrányok – mosolygom kényszeredetten.

– Hunter – néz a nő a férfira, de ő továbbra is a mobiljába temetkezik. – Milyen pozícióra tegyem?

– Data Clerk. Alám. És adj neki hat napig korlátlan belépést.

Data Clerk? Adatrögzítő? Meglepődöm. És ekkor esik le: Hunter. Ez a valódi neve.

– Tessék – nyújtja át a nő a belépőm. – Sok sikert.

– Köszi? – kérdezem bizonytalanul, és a férfi után sietek. Na, ez... fura.

– Lássuk a kártyád – int a leolvasó kapu felé.

Ahogy a plasztikot az érzékelőhöz érintem, a kis kijelző felvillan: JUNIA MONET – DATA CLERK.

– Baszki... – csapom a kezem a kijelzőre, eltakarva a nevem. A férfi azonnal a fülemhez hajol.

– Hm... – morogja, a lehelete a tarkómat borzolja. – Hívd a liftet.

Remeg a kezem, amikor megnyomom a hívógombot. Az életemnek lőttek.

– Egy-egy – mondja halkan, az ingét igazítva, mikor beszállunk a liftbe. Esküszöm, szétrobban a fejem a feszültségtől.

– Júniusban születtél?

– Személyes kérdés! – vágom rá, de nem nézek rá.

– Nincsenek titkok – közli nyugodtan.

– Vannak szabályok! – kontrázok.

Erre felnevet.

– Jah... Szabályok... – felém fordul, de szerencsémre a lift ajtaja kinyílik. Az iroda nyüzsgő zaja megcsap. A férfi kilép, én pedig követem, mint az árnyéka.

4. fejezet

Mire észbe kapok, az iroda kávézóasztalánál ülök. Előttem vagy nyolc toronyba rendezett papírhalom.

– Állj neki – tesz elém egy számológépet. – Tegyél félre minden számlát, aminek a végösszege akár egy centtel is több vagy kevesebb.

– Igen, Uram...

Neki is állok. Vannak erre programok és emberek. Ez egy multinacionális cég... S a jelek szerint a gazdám paranoiás...

Mi a francot csinálok? Számolok. Számolok... Néha felpillantok rá. A laptopján dolgozik, aztán belép egy online meetingbe, aztán megint gépel. Profi. Távolságtartó.

– Találtál valamit? – szólal meg hirtelen.

– Nem, Uram.

– Folytasd.

És folytatom. Egy csinos nő lép be, újabb köteg papír a kezében.

– Mr. Ansel... Ezek az utolsó akták.

– Oda – int felém a fejével.

A nő végigméri a teli asztalt, én meg zavaromban próbálok helyet csinálni a papíroknak.

– Köszi – vigyorgok rá kínosan.

– Sok sikert – mondja a nő részvétteljes hangon, és távozik.

Baszki... Fújom ki a levegőt, és bámulom a papírokat. 12:59.

– Gyere – áll fel a férfi.

– De én még begépelem ezt... – motyogom.

– Azonnal.

Megnyomom az egyenlőségjelet.

– Na végre! – kiáltok fel, és diadalmasan emelem fel a lapot.

– Találtál hibát?

– Az első – lobogtatom a papírt. – Háromszor ellenőriztem.

A papíron a végösszeg 389 100, de a számítások szerint 389 001.

– Jó – mondja, és kiveszi a kezemből a lapot. – Érdekes... – Leteszi az íróasztalra. – Menjünk enni.

És megint az átkozott lift.

– Jelentenem kéne – mondom, a sarokba húzódva.

– Mégis mit? – dől neki a falnak lazán.

– Az egy-egyet – mondom, mire elvigyorodik.

– Aham... – zsebre teszi a kezét. – Egy-egy...

– Nem szeghetünk meg több szabályt.

– Egyet sem szegtem meg – néz a szemembe.

A gyomrom görcsbe rándul, a torkom elszorul. De... igaza van. Egy furcsa, kifacsart módon igaza van.

– Igen, Uram – suttogom.

– Úgy – bólint, és a lift megáll.

A választék bőséges, de a kávé illata az egyetlen, ami érdekel.

– Kávét is? – kérdi, mellém lépve a sorban.

– Kérlek, Uram – mondom.

Felnevet.

– Ne.

– Tessék? – kérdezem értetlenül.

A fejét rázza, körülnéz, mintha ellenőrizné a terepet, majd ökölbe szorítja a kezét.

– Baszki... – morogja, és mélyen a hüvelykujjába harap. Látszik rajta, hogy küzd magával.

– Mit adhatok? – kérdi a pultos.

– Vhá, végre – fordul el tőlem Hunter. – Két adag vadas és két kávé.

– Desszert? – néz rám.

– Jöhet – mosolyodok el.

Csak eszem. Basszus... Éhes voltam. Nem teszek fel kérdést. Főként, mert látom, hogy az a „kérlek, Uram” megnyomott nála valami gombot.

– Finom?

– Igen, Uram.

Erre ismét felnevet.

– Jézusom – dörzsöli meg az arcát. – Na jó. Figyelj – mutat rám a villájával, és közelebb hajol. Az arcom égni kezd a közelségétől. – Imádlak. Úgy, ahogy vagy, felzabálnálak, akár itt, az asztalon.

Mi?!

– De muszáj új szabályt lefektetnem. – Csak bólintok, a falat megakad a torkomon. – Hunter.

– Nem! – vágom rá. Tudom, hogy azt akarja, így szólítsam, de a számra fagy a szó.

Tágra nyílt szemmel néz rám. Mélyet szippant a levegőből.

– De – fújja ki. – Muszáj.

– Muszáj?

– Az – vágja a húst agresszíven. – Különben mi ketten piszkos nagy bajba kerülünk.

– Miért?

– Mert a határaimon sétálsz... – mondja rágás közben, a szeme sötéten villan.

– Fogd vissza magad – szalad ki a számon.

Későn kapok észbe. Elejtem a villát, a tányér csörömpöl, én meg rémülten fogom be a szám. Ő csak néz. Néz. Lassan rágja a falatot. És tudom, hogy ma harmadjára lőttem ki a domináns agyát.

– Mosdóba kell mennem – pattanok fel.

– Csak ha nem futsz el – súgja utánam. – De nem menekülhetsz... Tudom jól.

– A hátadnál – int, majd bekapja az utolsó falat húst.

Sietek. Kicsapom a női mosdó ajtaját, és majdnem sikítok.

– Hű... – szólal meg mellettem a fülkében egy hang. – Terhes vagy?

– Mi?! – nyílik nagyra a szemem. – Nem.

– Akkor fáj valamid? – húzza le a vécét.

– Nem...

Könnyítek magamon, s hallom, ahogy a fülke ajtaja kinyílik, és a csap megindul. Mikor végre kijövök, a recepciós csaj áll a tükör előtt.

– Ó, az új áldozat – mossa a kezét, mintha mi sem lenne természetesebb.

– Tessék?

– Te vagy a nyolcadik Data Clerk... Az elmúlt tíz napban.

– Miért?

– Ó, nehéz Hunterrel dolgozni. Ahogy hallom, már neked is szakad a cérna.

Mosom a kezem, a csaj tépi a papírt.

– Találtál hibát?

– Egyet.

– Húha... Jó lesz belehúzni. Az előtted lévő nyolc talált, mégis felmondott.

Csak vigyorgok. Nem értem, miért olyan fontosak azok a számok.

– Ami meg a főnököd illeti... Csak ess túl rajta. Végezd el a munkát, és ne kerülj a szeme elé többet.

– Miről beszélsz?

– Hát Hunterről. A csajok azt mondják, nem volt mindig ilyen... A börtönben történt valami...

– Mi?!

– Nem érdekel... – Legyintek, de a gyomrom görcsbe rándul. – Ne...

– Állítólag ártatlan volt, de ott elvert pár alakot, akik bosszúból a szép pofiját tönkretették.

– Ne! – fogom be a fülem. Nem akarom hallani.

– De cuki vagy... De Hunter egy vadállat, ezt te is érzed. Minden csaj érzi – dobja a kukába a papírt. – Szabadulj meg tőle.

Elindul kifelé, én meg ott állok a tükör előtt. Nézem a sápadt arcomat. Hat nap, Kitty.

– Hat – fújom ki a levegőt. – És felcsesztem az agyát.

Szorítom össze a szemem. Jaj, istenem... Ez holnap szarrá fog kínozni...

Mire visszatérek, már a kávéját issza.

– Desszert és kávé – int, hogy üljek le, de mindenem merev a hallottaktól. – Minden rendben?

– Ühüm... – emelem a kávét, de remeg a kezem.

Csak néz. A liftben esküszöm, láthatatlan akarok lenni. De ő csak a tükörnek dől, és engem figyel.

– Néha nem tudom eldönteni, hogy ez te vagy, vagy a hosztesz – mondja, az órájára pillantva.

– Tessék? – a mosolyom kínos.

– Csak... – túr a hajába. Néz. Rázza a fejét. – Mindegy... Elvégre csak a pénz számít.

A lift zökken, az ajtó kinyílik.

Újra a papírokat bújom. Idegesen, de nagyobb fókusszal. Semmi. Fél három... És még mindig csak az az egy hibás számla. Már vagy százat átnéztem. De ez mind jó. Meg kell szabaduljak ettől az ideggörcstől. Felállok a köteg papírral.

– Nekem az a dolgom, hogy... – motyogom idegesen, és lecsapom a kicseszett paksamétát az asztalra.

A pasi felnéz rám.

– Nagyon jól tudom, miért fizetek. Nyugi – kacsint rám.

Én lángra kapok. Hátradől a székében, és hiányozni kezd a levegő a szobából.

– Szóval, mi a bajod?

– Semmi.

– Semmi? Nos, Kitty... Kurva sokba kerülsz nekem, úgyhogy ülj le, és csináld, amit mondok. Jelen esetben keress nekem hibát.

– Kétszáz számlát néztem át! Csak egy van... – szalad ki a számon a kétségbeesés.

Feláll. Elindul felém.

– Úristen, sajnálom – hátrálok, míg a falnak nem ütközöm. Mindenem remeg.

Megáll előttem, tornyosul, elzárja a fényt. Közel hajol.

– Nagyon sajnálom, Uram... – remegem.

– Nos... – fújja halkan az arcomba a levegőt. – Próbálom megérteni a pánikod. De közben pokolian felcsigázol... – Finoman megsimogatja az arcomat. Az érintése puha, ellentétben a szavaival. – Leszarom, mennyi elmebeteg kérte, hogy játszd el a kis ártatlant, akit ők rontanak meg. Azt is, mennyi alaknak mondtad, hogy Daddy... Most az enyém vagy.

A keze a nyakamra csúszik, onnan a fülem mögé.

– Most...

De a hangja eltorzul. A világ sípolni kezd. A szélei elsötétülnek, mint egy kiégő filmkocka. Aztán sötétség.

– Kitty... – a maró illat az agyamba hatol. Túl erős... Elcsapom a kezet.

Mire a szemem kinyitom, a világ lassan élesedik.

– Na végre – mondja az ősz nő. – Jól vagy? – Kábán nézek fel a mögötte álló férfira. A nő hátrafordul, majd rám néz. – Bántott?

De rázom a fejem.

– Na azért. Nehéz lenne elhinnem, hogy egy ilyen cuki kezdő clerkkel összekap.

Mi? Nos. A jelek szerint jól vagyok.

– Pihenned kéne. Mennyit aludtál?

– Három órát... – dörzsölöm a szemem.

– Mennyit? – kérdi Hunter döbbenten. De csak a vállam vonom.

– Hát, jó lenne, ha kialudnád magad – mondja a nő, és egy pohár vizet ad. Majd Hunterhez fordul. – Te meg ne hajszold túl a kicsit – paskolja meg a férfi arcát, s én csak nézem.

Ahogy az ajtó becsukódik, Hunter zsebre teszi a kezét.

– Magyarázd el.

– Személyes.

– Üzleti – lép elém, s lenéz rám. – Ha ennyire kimerült vagy, és nem tudod elvégezni a dolgod...

– El tudom! – teszem le a poharat csattanva.

– A faszt! Egyet nem keféltünk, és elájulsz! – morogja.

Remegve fogom a papírt.

– Hidd el, van energiám. Csak... Nem volt időm felkészülni rád. Mellékesen, egy alvilági alávetettnél igazán tudhatnád, hogy éjszaka dolgozom. Egy éjszakai műszak kb. két-három 45 perces menet, nem ez... Ez... napközben, számokat ellenőrizve... Közben cseszed az agyam a puszta alfa jelenléttel és a kibaszott elvárásokkal – kezdek gépelni a számológépen, de túl nagy a csend.

Felnézek rá. Néz. Egy szót sem szól. Csak néz.

– Azt hiszed, nem tudom, mi jár az agyadban? Háromszor, jah, négyszer tettem olajat a tűzre. Ami azt jelenti, jól meg fogsz büntetni. Holnap valószínűleg visítok a kezedben. És van ez az átkozott gyomorgörcsöm tőled...

– Hm – húzza el a száját. – Kettő-egy. Tetszik.

Erre nézek rá. Baszki. Most esik le, hogy jár a szám.

– Tedd azt le. Hazamegyünk – indul az íróasztalhoz, és lecsukja a laptopot.

– Igen, Uram... – fújom ki a nevet halkan.

5. fejezet

Az autóban tördelni kezdem az ujjam. A bőrülés hideg a tenyerem alatt. A csend fojtogató, mintha a levegőt is kiszívták volna az utastérből.

– Amúgy... először rendelnek ki a klubból – szólalok meg halkan, szinte bocsánatkérően.

– Tudom – néz ki az ablakon, rám sem pillant. Az profilja éles, mint a penge. – Igen nehéz olyan kurvát találni, mint te.

A szó, mint egy ostorcsapás.

– Nem vagyok kurva – marom végig az arcomat idegesen. A körmöm nyoma fehéren marad meg a bőrömön.

Kis ideig csend. A fejemet a hideg üvegnek döntöm, figyelve az elsuhanó város fényeit.

– A Shadows hosztesze vagyok...

– Jó drága hosztesz.

– Okkal – mondom, de a világ hirtelen tompulni kezd.

A kimerültség hullámai, amiket eddig a félelem tartott vissza, most összecsapnak a fejem felett. A motor zúgása távoli morajlássá halkul, a neonfények elmosódott csíkokká válnak, és a sötétség végül kegyesen elnyel.

6. fejezet

– Hm... – nyújtózom nagyot, a csontjaim halkan roppannak a mozdulattól. – Hú... – fújom ki a levegőt, és kinyitom a szemem. Idegen, zöld falak fogadnak. A valóság élesen hasít belém, mint egy jégcsákány.

– Baszki! – ülök fel hirtelen, a szívem a torkomban dobog. Az órára nézek. Fél hat? Délután? Reggel?

– Felébredtél? – érkezik a mély hang a nappaliból.

Lehunyom a szemem, és próbálom összeszedni a bátorságom maradékát, de a gyomromban máris ott a gombóc.

– Igen, Uram.

– Akkor gyere ki.

És én indulok is... Meztelenül. Kiesett pár óra, és most itt állok, pőrén, a saját testem börtönében. A parketta hideg a talpam alatt, minden lépésnél beleborzongok. Hunter a kanapén ül, a szemét dörzsöli. Fáradtnak tűnik, de a teste éber.

– Tizenkét óra alvás... Igen nagy az igényed – néz végig rajtam.

A tekintete nem vágyakozó, hanem felmérő. Mint egy orvosé, aki a diagnózist keresi, vagy egy mészárosé, aki a vágást tervezi.

– Nos, van energiád? Vagy esetleg kell egy kávé?

Lehunyom a szemem, és mélyet lélegzem. Gyerünk, Kitty... Alázat... Csak képzeld azt, hogy az ötös szobában vagy... Adriana mindent lát... Mellé térdelek a szőnyegre. Hunter megfogja az arcom, a tenyere forró és érdes. Hüvelykujjával végigsimít az arccsontomon, majd leteszi a papírokat, amiket olvasott. Elővesz maga mellől egy fekete kötelet. A kanapéra int. Leülök. Ő elvigyorodik. Simogatni kezdi az arcom, de én ösztönösen, védekezően emelem a kezem.

Hiba. Azonnal lecsap. Az ujjai satuként zárulnak a csuklómra.

– Rossz reflex – suttogja.

A következő pillanatban a világ kifordul a sarkaiból. Nem látom, mit csinál, csak érzem. A kenderkötél durva rostjai a bőrömbe vágnak. Húz, feszít, csomóz. A vérkeringés lüktetni kezd a szorítás alatt. Mire a tüdőmbe jutna a levegő, már egy tehetetlen, összecsomagolt báb vagyok. A karom a testemhez préselve, a lábam felhúzva, a térdem a mellkasomat nyomja. Mozdulni sem tudok. Hunter végigsimít a fenekemen, majd finoman megpaskolja. A bőre forró, az enyém libabőrös a félelemtől.

– Eljátszottam a gondolattal, hogy elverjelek... De mivel számítasz rá, meggondoltam magam.

Lángol az arcom. A gyomromban liftezni kezd a sav. A kiszámíthatatlansága rémisztőbb, mint az ütés.

– Ez tudod, mi? – kérdezi, és egy apró, ezüstös golyót vesz elő a zsebéből.

– Nem, Uram.

– Nanomágnes – vigyorog. Nehezen, pattanva választja szét a két felet. – Nyújtsd ki a nyelved.

Teszem, amit mond. A fém íze fémes és idegen a nyelvem hegyén. A párja alulról csattan hozzá. Egy éles, koncentrált nyomás, mintha egy rák ollója csippentett volna oda.