A túlélőknek

„Hiábavaló dolog felidézni a múltat,
hacsak nincs valami kihatása a jelenre.”

Charles Dickens: Copperfield Dávid
(Szinnai Tivadar fordítása)

1. fejezet

Először is megszülettettem magam. Jókora gyülekezet tisztelt meg a figyelmével, és legalább ennyit mindig megkaptam tőlük: a munka neheze rám várt, miután, mondjuk úgy, anyám nem igazán volt képben.

Bármelyik másik nap kinn találták volna a mobilház előtt, a jó szomszédok felfigyelnek rá, és kedvükre nyomasztják az ügyes-bajos dolgaikkal. Vess csak egy pillantást a hegyre bármikor a kutya meleg késő nyári és kora őszi napokon, és ott is van, vékony, hirtelenszőke teremtés Pall Mall cigivel a szájában, a korláthoz dőlve, mintha csak a süllyedőben lévő hajója kapitánya lenne. Egy tizennyolc éves lányról beszélünk, egyedül van, mint az ujjam, és nem is lehetne terhesebb. Aznap, amikor nem bukkant fel a teraszon, Nance Peggoton volt a sor, hogy dörömbölni kezdjen az ajtaján, majd betörje, és aztán ájultan találjon rá a belőle jövő cuccal borított fürdőszoba padlóján, miközben én már kifelé tartottam. Apró, halszínű túsz a PVC-padlón, szorgosan gyűjtöm a mocskot ide-oda hányódva, mert még mindig abban a zacskóban vagyok, amiben a csecsemők lebegnek, mielőtt a valódi életre adnák a fejüket.

Mr. Peggot a kocsija előtt álldogált az esti istentiszteletre készülve, miközben valószínűleg az járt a fejében, hogy élete mekkora részét töltötte nőkre várva. A felesége minden bizonnyal azt mondta neki, hogy az ájtatoskodás várhat még, meg kell néznie, hogy a másállapotos kicsi jány nem szlopált-e be megint, elvégre Mrs. Peggot karakán asszonyság volt, aki, ha a szükség úgy hozta, Jézus Krisztusnak is megmondta a magáét. Aztán az urának üvöltözve rontott ki a mobilházból, hogy hívja a mentőket, mert épp egy szegény gyerek próbálja kiütni magát a magzatburokból.

Mint egy apró, kék színű ökölvívó. Épp ezeket a szavakat használta Mrs. Peggot később, egyáltalán nem zavartatva magát amiatt, hogy anyám életének legrosszabb napjáról trécsel. És ha így festettem az első ember számára, aki meglátott az élők sorában, akkor legyen. Számomra azt jelenti, hogy van esélyem a győzelemre. Tudom, nem sok. Ha az ember anyja saját húgyában fekszik a földön gyógyszeres üvegekkel körbevéve, miközben a pár perccel korábban belőle kijött gyerekbe pofoznak életet, akkor annak a szerencsétlen fattyúnak valószínűleg lőttek. A narkós gyereke maga is narkós. Olyasvalaki lesz, akiről tudni sem szeretnél: a szétrohadt fogak és a halálzóna-tekintet, a bosszúság, hogy be kell zárnod a szerszámaidat a garázsba, hogy ne keljen lábuk, a hetente bérelt lepukkant motel jó messze a tisztességes környéktől. Amennyiben ez a kölyök esélyt szeretett volna a jobb dolgokra, akkor valami gazdag vagy okos, vagy keresztény, nem szerhasználó anyától kellett volna megszülettetnie magát. Bárki, akinek csak van egy kis sütnivalója, megmondja neked, hogy az erre a világra jöttek érkezésük pillanatától meg vannak jelölve, akár győztesek, akár vesztesek.

A magam részéről azonban már születésemtől fogva bele voltam bolondulva a szuperhősmegmentőkbe. Létezett egyáltalán ez a munkakör a mi mobilház-univerzumunkban? Vajon mind otthagyták Smallville-t, hogy valami nagyobb meló után nézzenek? Megmenteni vagy megmenekülni, ez itt a kérdés. Szeretnéd azt hinni, hogy egészen a legutolsó oldalig kell várni a válaszra.

A kalamajka egy szerdán zajlott le, ami állítólag nem szerencsés nap. Bánattal teli, ilyesmi. Adjuk hozzá ehhez a becipzározott magzatburokban történő megérkezést. De Mrs. Peggot szerint egyetlen jó dolog kisülhet a zacskós születésből: ez egy ígéret Istentől, hogy sosem fulladsz meg. Konkrétan. Még mindig túladagolhatod magad, beszorulhatsz a kocsid kormánya és az ülés közé, miközben ropogósra sülsz, vagy akár ki is loccsanthatod az agyadat, ha úgy tartja kedved, de egy dolog biztos: nem a víz alatt próbálsz utoljára levegőt venni. Áldunk téged, Jézus.

Fogalmam sincs, hogy a kettőnek van-e köze egymáshoz, de mindig is rá voltam kattanva az óceánra. A kiskölykök többnyire arra fixálnak rá, hogy az összes kezükbe kerülő dinómodellt vagy micsodát elnevezzék. Én a bálnákkal és a cápákkal voltam így. Valószínűleg még ma is többet gondolok a vízre, mint normális lenne: arra, hogy milyen benne lebegni, a mérhetetlen kékségére, és hogy a halaknak ez a kékség az egész. Levegő, zajok, emberek és az annyira fontos hülyeségeink: legfeljebb jelentéktelen bosszúságok számukra.

Még nem láttam az igazit, csak képeket róla, és egy könyvtári számítógép monitorján a képernyővédő hipnotikusan hömpölygő hullámait. Szóval mit is tudhatok az óceánról én, aki még egyszer sem álltam homokos szakállán, és nem néztem szembe vele? Még mindig várok a találkozásra az egyetlen nagy dologgal, amiről tudom, nem fal fel elevenen.

Lee megye kellős közepén, a Ruelynn szénbánya és a helyiek által Tökcsórónak hívott település között, két meredek hegy között vezető út tetején állt a mobilházunk. Több órát pocsékoltam el az itteni erdőben, mint érdemes lenne megszámolni, egy Pondró nevű fiú társaságában a patakban tocsogva, nagy köveket felforgatva, azt játszva, hogy hatalmasak vagyunk. Több opcióm is volt, de mindenképpen Marvel-szuperhős voltam, nem pedig DC-, a kedvencem pedig Rozsomák volt. Pondró többnyire Vihart választotta, aki lány. (Remek erőkkel, ráadásul mutáns, de akkor is.) A Pondró valahogyan a Matt Peggot névből jött, és nem túl meglepő módon a születésnapi zsúromon üvöltő asszonyság rokonáról, még pontosabban unokájáról van szó. Miatta lettünk Pondróval a szomszédság vadócai, de ehhez neki előbb meg kellett születnie valamivel előttem, majd le kellett passzolódnia hozzájuk, miközben az anyukája hosszabb vakációt töltött el a Goochland női börtönben. Elegendő sztori akad itt több fiatal élet elcseszésére is, de most az enyém a projekt.

Az általunk lakott környék híres volt az itt nyüzsgő rezesfejű kígyókról. Az emberek azt hiszik, hogy nagyon sok mindent tudnak. Íme, amit én tudok. Az évek során, amikor olyan kövek környékén mászkáltam, amelyek alatt a kígyók előszeretettel rejtőznek, egyetlen rezesfejűbe sem botlottunk. De sokféle kígyó akad. Ott van például a Vízi Ördögnek hívott pöttyös fajta, amit könnyű felcseszni, és azonnal lecsap rád, ha ennyi eszed volt, de a marása annyit sem ér, mint egy kutyaharapás vagy egy méhcsípés. Ha egy vízi kígyóval akadsz össze, akkor kiadod magadból az összes káromkodást, ami csak a koponyádba szorult, majd letörlöd a vért, felkapod a botodat, és jó Adaptoid módjára elkened a mohazöld gonosztevő száját. Ha viszont egy rezesfejűvel hoz össze a balszerencséd, akkor keresztet vethetsz az aznapra tervezett dolgaidra, és talán a kezedre vagy a lábadra is. Szóval nagyon nem mindegy, hogy éppen mit látsz.

Ha figyelsz, az egyik dolog jön a másikból. Bárki képes megkülönböztetni egy juhászkutyát egy beagle-től, vagy egy Whoppert egy Big Mactől. Úgy értem, a kutyák és a burgerek is fontosak, de egy kígyó, az egy kicseszett kígyó. A mi völgyünk tele van rezesfejűekkel, közölték velem a pénztárosok, amikor meglátták a címet anya élelmiszer-utalványán. Éppúgy a buszsofőr, aki olyan gyorsan zárta be a buszajtót utánam, mintha csak a kígyók pofájába vágná. Az emberek imádják a veszedelmet, egészen addig, amíg te vagy veszélyben, ők pedig annyit mondanak, hogy eszem a szíved.

Hosszú évek teltek el, míg a végére jártam az egész „eszem a szívednek”, és igazából nem a kígyókról volt szó. Anya egyik rossz döntése – ahogy a rehabon tanultak alapján nevezte ezeket a döntéseket, és nyugodtan elhiheted, hogy akadt belőlük jó pár –, egy Rezesfejű nevű fickó volt. Állítólag a melungeonokra jellemző sötét bőre és világoszöld szeme volt, vörös haja pedig azonnal magára vonzotta a tekintetet. Anyám szerint, aki alaposan belebolondult, hosszan hordta, és úgy csillogott, mint a kifényesített penny. Egy kígyótetoválás borította a jobb karját, ahol kétszer marta meg rezesfejű kígyó. Egyszer gyerekkorában a templomban, ahol férfivá avatták családja kígyókat bűvölő férfitagjai. Második alkalommal idősebb korában, messze Isten tekintetétől. Anya szerint nem volt szüksége a tetoválásra emlékeztetőül, eleget kínozta a karja. A születésem előtti nyáron halt meg. Elcseszett szülinapi zsúrom elég embert lepett meg ahhoz, hogy mentőt hívjanak, majd felbukkant a gyermekvédelem sárban ralizó autója is. De nem hinném, hogy bárki megdöbbent volna a szemem, majd később a hajam láttán. Ezzel az erővel akár a tetkóval is születhettem volna.

Anyának megvolt a saját változata születésem napjáról, de sosem hittem neki, miután a nagy eseményt kiütve töltötte. No, nem mintha újszülöttként, ráadásul egy zacskó belsejében sokat érne az én tanúvallomásom. Azonban jól ismertem Mrs. Peggot történetét, és bárki, aki akár egyetlen napot is eltöltött az ő társaságában, illetve anyáméban, pontosan tudta, hogy melyiküktől érdemes használt holmit vennie.

Anya változata a következő volt. Születésem napján feltűnt a semmiből apám anyja. Anyám még sohasem találkozott vele, és nem is akart azok után, amit apám családjáról hallott. Hogy kígyóbűvölő baptisták, az még a legkevesebb. Állítólag előszeretettel verték ki a szart egymásból, a férjek az övükkel látták el feleségük baját, az anyák azzal tángálták el gyerekeiket, ami csak a kezükbe akadt, ha épp a Biblia volt az, akkor ám legyen. Hittem anyámnak, mert az ember sok ilyen dologról hall, annyira istenes népekről, hogy a kígyók is fejet hajtanak előttük, és az Úr az általuk osztott monoklikat is elnézi. Ha ez újdonság lenne számodra, akkor lehet, hogy úgy hiszed, a száraz vidék valami olyan hely, ahol nem találsz piát. Délnyugat-Virginiában bőven akad szárazság is, meg pia is.

Állítólag a hölgy feltűnésekor anyámnak már meglehetősen előrehaladott fájásai voltak. A vajúdás a semmiből csapott le. Hogy túlessen a legrosszabbon, már délelőtt elkezdett szopogatni egy üveg Seagramot, majd rányomott egy kis amfetamint, hogy tovább tudjon inni, aztán lekísérte némi Vicodinnal, hogy ne pörögjön túl. Egyszer csak felnéz a fürdőszoba ablakába, ahol egy idegen nyomja az arcát az üveghez, a szája mint egy segglyuk. (Anya szavai, rád bízom, hogy magad elé képzeled-e.) A hölgy aztán becsörtet a bejárati ajtón keresztül, és anyámra köpi a pokol összes tüzét. Mit művel ezzel az ártatlan báránnyal, akit a Mindenható helyezett a méhébe? Ő azért jött, hogy elvigye halott fia egyetlen gyermekét a bűn tanyájáról, és tisztességes embert faragjon belőle.

Anyám állandóan esküdözött, hogy majdnem ez lett a sorsom: elragadnak valami belterjes, szenteskedő bandába a Tennessee állambeli Világ Segglyukába. A helységnév az én találmányom. Nem volt hajlandó beszélni apám családjáról, még arról sem, hogy miben halt meg. Annyit mondott csak, hogy baleset történt egy helyen, amit az Ördög Fürdőkádjának hívnak, és amelynek még a közelébe sem mehetek. Az igazság elhallgatása a fiatal fülek elől csak magvakat ültet azok közé, és ezek apró fejemben egyre szörnyűségesebb halálnemekké sarjadtak, rosszabbakká, mint amiket a tévében láthattam. Ráadásul rettegni kezdtem a fürdőkádaktól, még szerencse, hogy nekünk nem volt. Peggotéknál akadt egy, és a közelébe sem voltam hajlandó menni. Ám anyám tovább kötötte az ebet a karóhoz. Annyit volt hajlandó mondani Rezesfejű mamáról, hogy egy szürke hajú boszorka, aki a Betsy névre hallgat. Csalódott voltam, legalább egy Fekete Özvegy-szintű szívdöglesztő vörös hajúra vágytam, elvégre ő volt apám egyetlen rokona, akivel talán dolgom akadhat. Amikor az egyik szülőd azelőtt jelentkezik ki, hogy te bejelentkeznél, túl nagy részét töltheted az életednek azzal, hogy ebbe a fekete lyukba bámulsz.

Ám anya eleget látott. Végig attól rettegett, hogy elvesztheti a gyerekfelügyeletet, és mindent beleadott az elvonón. Én kijöttem, anya bement, és száz százalékon teljesített. Mindent beleadni, majd újra mindent beleadni, így lehet valaki igazi elvonószakértő; csak kellően sokszor kell végigcsinálni.

Sejtheted, hogy anya sztorija mindent csak zavarosabbá tett. Valamiféle hölgy tűnik fel (vagy nem), jobb otthont ajánl nekem (vagy nem), majd (anyámat ismerve) szaftos káromkodások özöne közepette eloldalog. Anya csak azért találta volna ki az egészet, hogy engem szívasson? Tényleg megtörtént, vagy csak meghibbant? Akármi is az igazság, egy dolgot szilárdan állított: Rezesfejű mama egy kislány megmentésére érkezett. Nem az enyémre. Amennyiben anyám tündérmeséjéről van szó, úgy miért lány? Talán igazából lányt szeretett volna, valamiféle rózsaszín csomagot, hogy végre összekapja magát? Mintha én nem lettem volna hasonlóan törékeny?

A másik apróság, hogy a történetben anya sosem mondta ki apám nevét. A nőt csak „az a Woodall-boszorka” néven illette, ami apám vezetékneve, miközben egy szót sem szólt arról a férfiról, aki a hasába rakta a gyereket. Máskor rengeteget beszélt róla, amikor a tizenkettedik doboz sör kihozta belőle a szerelmet. A közös kalandjaikról. De a létezésemről szóló mesében csak a rossz döntésként kerül elő.

2. fejezet

Úgy vagyok vele, hogy mindent szépen összerakok úgy, ahogy történt, leszámítva azokat az időszakokat, amikor egy bizonyos fiatalember épp becsavarodott, és szépen összekötöm a pontokat. De a francba. Szörnyű gyereknek lenni, semmi sincs a kezedben. Egyszerűbb elfeledkezni minden szarságról, miután túljutottál ezen, és felnőttél, és úgy tenni, mintha végig tudtad volna, hogy mit művelsz. No persze csak akkor, ha olyan helyen kötöttél ki, amire büszke lehetsz. Ha pedig nem, akkor a legegyszerűbb elfeledkezni az egészről, ennyi. Szóval most a hármas opció következik, semmi büszkeség, semmi felejtés. Nem egyszerű.

Emlékszem, mindig is jobban szerettem nézni a dolgokat, mint beszélni róluk. De azért akadtak kérdéseim. A gond az emberekkel volt. Azt hiszik, egy gyerek nem eléggé kifejlett emberpéldány ahhoz, hogy egyenes válaszokat adjanak neki. Például. A szomszédunkban élő Peggoték udvarában egy összevissza lógó tökökből készült madárház állt egy póznán. Azoknak a mobilházhalmoknak a madárváltozatáról volt szó, amiket ott látni, ahol egy pár nekilát családot csinálni, és aztán senki, se gyerek, se unoka nem áll tovább. Egyszerűen újabb és újabb mobilházakat szerválnak, és egyetlen nagy, boldog családként éldegélnek a szétrohadó tornácaikkal és az eredeti ház felett függő szakadt zászlóval. Egyesült Munkanélküliek Népe. Peggoték madárháza épp ez volt: egy mobilház-tömegkatasztrófa madárváltozata. De egyetlen madár sem élt benne. A ház mögötti fák rogyásig voltak madárfészkekkel, máskor meg teljesen váratlan helyekre fészkeltek, például Mr. Peggot kocsijának a motorházába. Miért nem költöztek be inkább a már készen lévő házakba? Mr. Peggot amondó volt, hogy a madarak, mint bárki más, úgy szeretnek élni, ahogy a kedvük tartja. Azt mondta, hogy volt szerencséje olyan kormányzati bérlakásokhoz, amik kábé annyit kóstálhattak, mint egy madárház, és épp annyira is voltak kapósak.

Oké, de akkor mi a fenének kellett megtartani a cuccot, hogy békében penészedjen? Pondró elmondása szerint Humvee csinálta a dolgot még a suliban. Miután Humvee Pondró egyik nagybátyja volt, utoljára Elvis vagy a Bee Gees idejében láthatták iskola közelében. Most már a kilencvenes években járunk. Peggoték Humvee emléke miatt tartották volna meg ezt az elcseszett madárházat? Ezt nem vettem be. Mr. és Mrs. Peggotnak hét gyereke is volt, akadt olyan, akit egészen a floridai Ocaláig sodort a szél, egy másik viszont alig egy mérföldre lakott. Sorszámozatlan unokatestvérek csordája lepte el a házukat, mintha szabad kajálási joggal rendelkező, félig betört állatok lettek volna. Minden családtaggal vagy családtagról napi szinten beszéltek, kettőt leszámítva: (1) Pondró anyukáját, (2) Humveet. Egyikük Goochlandben időzik éppen, másikuk tisztázatlan okokból a föld alatt.

A madártalan madárház mellett volt egy kutya nélküli kutyaóluk is. Mr. Peggot kutyákkal vadászott, mielőtt túlságosan lestrapálódott volna, éppúgy, mint az összes általunk ismert öreg, és amikor még bírta szusszal, rókákat és medvéket hajkurászott velük. Ősszel ginzengre vadásztunk vele az erdőben, vagy szasszafrászgyökeret ástunk ki, mert ezek nem tudnak lefutni. De igazából csak azért, hogy ott legyünk. Mr. Peggot úgy kente-vágta az egyes madarak hangját, mintha csak a rádióban unásig játszott számokról lett volna szó. Amikor kilenc-tíz éves korunkra elég idősek lettünk, hogy puskát bízhasson ránk, megmutatta, hogyan kell leszedni egy szarvasbikát, majd felfüggeszteni a tetemet a kocsibehajtó feletti faágra, hogy kizsigerelhessük, miközben gőzölgő belei a földre esnek. Mrs. Peggot aztán szarvassültet csinált. Nem ettél még jót, ha nem kóstoltad.

Az üres kutyaól a mi mobilházunk és Peggoték háza között állt. Pondróval sokszor ponyvát terítettünk alá, és kint aludtunk, főleg akkor, ha egy kidőlt fa kiütötte valahol a vezetékeket, és nem lehetett tévét nézni. Az egyik nyáron majdnem egy egész hónapon keresztül itt aludtunk, miután egy nintendós Duck Hunt-verseny után teljesen véletlenül a tévé képernyőjébe vágtam a kontrollerpisztolyt. Pondró magára vállalta a dolgot, így nem küldtek haza, hogy anyám elevenen megnyúzzon. Mrs. Peggot úgy tett, mintha hinne Pondrónak, holott végighallgatta az egész műsort. Valószínűleg minden ember életének van egy ilyen aranykorszaka, amikor semmi baj sem lehet, mert mások veszik magukra a terhet helyetted, te pedig egyszerűen elpocsékolod olyan hülyeségekkel, mint egy szétvágott tévé.

Peggoték háza az út tetején állt, az erdővel körbevéve. Egy időben tyúkokat tartottak, köztük egy sorozatgyilkos vérmérsékletű kakast, amitől szabályosan rémálmaim voltak. De nem voltak igazi gazdálkodók. Emellett nem is voltak kifejezetten istenes népek, noha ők vittek el magukkal az istentiszteletekre. Anyám ki nem állhatta az egyházat, miután pár nevelőszülője túlzásba vitte a dolgot, de nekem nem volt semmi bajom vele. Szerettem az éneklő asszonyokat nézni, az unalmasabb részeket meg át lehetett aludni. No meg ott volt az automatikus szeretet is, hogy Jézus a te pártodat fogja. Nem valami csap, amit ki lehet nyitni meg el lehet zárni, mint nem egy ember esetében. A bibliai történetek egy részével azonban kétségkívül meggyűlt a bajom. Lázár cuccán teljesen kiakadtam, az járt a fejemben, hogy apám is visszajöhetett, és nekem meg kell találnom. Mrs. Peggot azt mondta anyámnak, hogy meg kellene látogatnom apa sírját Tennesseeben, és erre aztán elszabadult a pokol. Végül Pondró nyugtatott meg, miután elmagyarázta, hogy a bibliai sztorik saját bejáratú szuperhőstörténetek, nem valami valódi élethez tartozó dolgok.

Gyerekként elfogadjuk, hogy különböző világok léteznek különböző szabályokkal, és ez akár az egyes otthonokra is igaz lehet. A Peggot-ház például olyan hely volt, ahol a dolgok úgy mentek, ahogy menniük kellett. Mr. Peggot hazaért a bevásárlással, és a cucc azonnal ment a hűtőbe. Pondróval komplett harmadik világháborút műveltünk a nappaliban, majd az összes legót és szirszart összepakoltuk, mielőtt kimentünk játszani, mert különben a pokol összes tüze szakadt volna ránk. A saját házunkban, ahol a tej is önálló életet élt a konyhapulton, mielőtt megromlott volna, meglehetősen máshogy mentek a dolgok. Anya mindig azt mondogatta, hogy a fejét is elhagyná, ha nem lenne a nyakára csavarozva, és igaza is volt. A munkahelyi belépője a vécékagyló mögött, a sminkes holmija a konyhai mosogató mellett, a pénztárcája egy szék alatt. A cipők a fene tudja, hol. De ez csak anyára volt igaz. A magam részéről megpróbáltam elpakolni a cuccaimat, főleg az akciófiguráimat és a jegyzetfüzeteket, amikbe rajzoltam. Egyszer megkérdeztem anyától, hogyan lehet úgy bevetni az ágyat, ahogy a tévében látni, amit haláli viccesnek talált.

Gyerekként messze kószáltunk, néha még a régi szénbányatelepekig is eljutottunk, ahol a kis sorházak úgy álltak, mintha a Monopolyból kerültek volna elő, leszámítva, hogy már nem, köszönhetően az unatkozó bajkeverőknek, illetve annak a számos módnak, ahogy egy tető bedőlhet. Vár urát játszottunk a széntárolónál, fehér szemhéjakkal és szurtos arccal tértünk haza, mintha csak a fényképalbumokban látható régi bányászok lettünk volna. Vagy a patakokban mókáztunk. Nem a szóba sem hozható Ördög Fürdőkádjában, ami teljesen kiakasztotta anyát, ráadásul a világ túlsó végén volt Scott megyében. A legjobb a házunk mögött csorgó kis vízfolyás volt, ahol egy fiú láthatatlanná válhatott. A saját szabályait követő víz, ahogy körbefolyja a köveket. A víz alatt pedig az iszap, ami a gazdagság érzésével töltött el: szaga mint az avaré, sűrű, a színe olyan, hogy meg szeretnéd enni. A Peggot-patak névre hallgatott, miután Peggoték éltek itt a legrégebb óta. A házukat valami korábbi Peggot építette, mielőtt bármelyik más ház ide került volna, amikor ez még valami nagy farm lehetett, ahol öszvérekkel szántották a dohányföldet. Legalábbis Mr. Peggot aszonta. Csak öszvérekkel lehetett egy ilyen meredek földet megművelni. Traktorral felborulsz és meghalsz.

A mobilház, ahol anya és én éltünk, valójában Peggotéké volt, Pondró nagynénje, June lakott benne, mielőtt továbbállt volna Knoxville-be. Anya tőlük bérelte, és Peggoték valószínűleg ezért figyeltek oda rá, és húzták ki a bajból, mintha csak a cserejátékosa lett volna a kezdőcsapatban játszó, de a meccset idő előtt otthagyó lányuknak. Pondró szerint még mindig June volt a kedvenc, hiába lépett le az ápolói oklevele megszerzése után. Ez pedig elég sokatmondó. A legtöbb család előbb bocsát meg neked a dutyiért, mint hogy otthagyd Lee megyét.

Csak hogy egyértelmű legyen, mi anyával nem tartoztunk Peggoték pereputtyába, szóval nem a szokásos családi mobilházkupacról volt szó. Azokat a lepukkant helyeket sokkal többször láthatod a különböző valóságshow-kban, mint a valóságban, éppúgy, mint ahogy az emberek hajlamosabbak ott is rezesfejű kígyókat látni, ahol egy sem akad. Peggotéknak csak a saját házuk volt, plusz mellette még egy mobilotthon. Kilenc-tíz család élt még az út mentén, de mindegyikük háza rendes volt, és nem tartoztak a rokonságba.

Ettől függetlenül Peggoték kétségkívül eget rengető horda voltak. Féltékeny voltam Pondró unokatesóinak hadára, akiket ő teljesen magától értetődőnek vett. Még az idősebb, dögös lányunokatestvérek is el voltak ájulva tőle: „Óóó, Matty, ölni tudnék ezekért a szempillákért! Nem tisztességes, hogy Isten egy fiúra pazarolt el egy ilyen csini arcot!” Aztán sikítozásba fulladt az egész, miután Pondró csipkedni kezdte ezeket a jól megtermett pomponlányokat, akik bármikor el tudták volna kenni a száját. Kizárt, hogy megijedtek volna a csenevész unokatesójuktól. Csak a megszokott ügymenetről volt szó: a csajok csajos hülyeségekkel traktálják Pondrót, aki úgy tesz, mintha utálná az egészet.

Én meg úgy voltam vele, hogy tényleg, haver? Persze, vágom én, a csini olyan szó egy valamirevaló srác számára, mintha kankó lenne, és védenie kell a tökét. Ráadásul Pondró esetében a férfiasság kérdésköre finoman fogalmazva is meglehetősen bonyolult ügy volt. De ez az egész műsor olyankor ment, amikor senki sem volt ott, hogy rajtakapja, csak az unokatesó csajok. No meg én, az unokatestvértelen barom, aki még fizetett is volna azért, hogy egy csaj ekkora hűhót csapjon körülötte, majd ott feküdjön a kupac közepén, miközben a Walker, a texasi kopót nézik a nappali padlóján hesszelve. Én, a barom eközben egyedül kuporgok a szófán, a rokonai között heverő barátomat bámulom, és az jár a fejemben: Haver, ki az az idióta, aki utálja, ha rajonganak érte?

Mrs. Peggot így meg úgy, mondom folyamatosan, és így hagyom, mert az igazság túlságosan ciki. Mamónak hívtam. Pondró így nevezte, úgyhogy én is így tettem. Tisztában voltam vele, hogy az ő unokatestvérei nem az én unokatestvéreim, mint ahogy Mr. Peggot se a nagyapám, és őt simán így hívtam. De úgy voltam vele, hogy minden gyereknek jár egy mamó, mellé pedig egy családgondozó, ingyenes iskolai menza, plusz a virslis babkonzerv, amit bepakolnak neked a táskádba hétvégére. Honnan máshonnan is szerválhatnék egyet? A nevelőotthonból kikerült anyámtól igencsak nehezen. Szellemapám anyja szintén kilőve. Így aztán Pondróval osztoztam rajta. Mrs. Peggotot nem igazán zavarta a dolog. Leszámítva, hogy az én hivatalos alvóhelyem anyánál volt, míg Pondróé a Peggot-ház emeletén, egyikünkkel sem kivételezett. Ugyanaz a Hostess töltött piskótaszelet, ugyanolyan rojtos szegélyű cowboyinget varrt nekünk. Ugyanaz a kis vállon csapás a kézbütykével, ha káromkodtunk, vagy sapkában ültünk asztalhoz. Nem mintha bármikor is keményen odaütött volna. De jézusom, ahogy a sárga földig szidott minket! Ha csak simán ránéztél erre a rövid, szürke hajú, bő farmernadrágot és sárga szandált hordó nagyanyóféleségre, arra gondolhattál: jobban teszi, ha elhúz az utamból. Mennyire fogalmatlan voltál. Ha lopsz, visszapofázol, kitaposod a paradicsompalántáit, vagy rajtakap, ahogy a hajspréjéből szipuzol, olyan fejmosást kapsz, hogy ijedtedben a hajad is leugrik a fejedről.

Ő volt az egyetlen, aki a valódi nevemen szólított, miután anyámat is beleértve mindenki letett erről. Ami engem illet, jó húsz évnek kellett eltelnie, mire rájöttem, hogy máshol az emberek azt a nevet használják, amivel belevágtak a dologba. Ki a fene gondolta volna? Elvégre Snoop Dogg, Nas, Sebhelyesarcú: egyik sem anya által kijelölt név. Úgy voltam vele, hogy mindenhol máshol az a helyzet, mint nálunk, Lee megyében, ahol a legtöbb fickóra ráragasztanak valamit. Tökmag, Nyüves, Kicsekkoló. Jó úton jársz, ha úgy véled, hogy Humvee nem Humveeként kezdte. Mr. Peggot azután lett Kalóz, hogy egy csille szétzúzta a lábát a bányában. Néhány név egyszerűen rád talál, és aztán úgy rád ragad, mint a bolha a kutyára, egészen halálodig. Sok gyászjelentést olvastam már, és úgy vagyok vele, hogy az ilyen nevek többsége kíméletlen. Ki a fene akarná a vén Köpcösként végezni? De amíg eleven vagy, addig nem nagy ügy, simán veszel egy korsó sört a legjobb barátodnak, Pondrónak anélkül, hogy bármelyikőtök fennakadna a nevén.

Így hát nem volt megszokottnak mondható, hogy Mrs. Peggot használatban hagyta a születési nevemet, miután mindenki más megunta. Damon. A vezetéknevem pedig Fields, ugyanaz, mint anyámé. Amikor eseménydús születésem után kitöltötte a kórházi űrlapot, kétségkívül nyomós oka lehetett rá, hogy ne apám vezetéknevét akassza rám. A mai eszemmel nyilván ez nem kérdés, de akkor eltartott egy darabig, amíg hasonlítani kezdtem rá, és kinőtt a hajam. Akkoriban pedig, amikor a kinézetét anyám még a pluszpontok közé írhatta, és a „rossz választás” nem szerepelt a szótárában, talán más jelöltek is akadtak. Csak egyik sem volt kéznél, hogy úriember módjára a nevére vegyen. Vagy hogy hazahozzon minket a kórházból. Ez a feladat, mint a legtöbb úriemberhez méltó dolog anya életében, Mr. Peggotra maradt. Az már más lapra tartozik, hogy ő maga mennyire volt lelkes emiatt.

Ami pedig a Damont illeti, teljesen anyámra vallott, hogy ilyen, fiúbandába illő nyamvadék keresztnévvel álljon elő. Vajon túl voltam már az első szoptatáson, amikor mindenki Démonként kezdett el emlegetni? Már a suli előtt mindet hallottam. Démonfattya, Démongeci. Ám amint kijött a rézvörös hajam, és valamennyire felszívtam magam, a „kicsi Rezesfejű” következett. Hallgathattam unásig. És ami azt illeti, egyetlen valamirevaló kölyök sem akar a kicsi-ez-meg-az lenni. Egy jó tanács mindenkinek, aki az ifjabb-valami nevet akarja a gyerekére aggatni: pont annyira lelkesítő dolog a te miniverziódként élni, mint odaszáradt trutymóra bukkanni a szőnyegen.

Ám egy híres szellemapa némileg más megvilágításba helyezi a dolgot, és nem mondhatnám, hogy ne lett volna kedvemre való ez a figyelem. Miközben Pondró belevágott boltiszarka-karrierjébe, én Rezesfejű Démonként kezdtem szert tenni némi hírnévre. Lássuk be, nem rossz a csengése.

3. fejezet

Azon a napon, amikor Murrell Stone először döngött fel lépcsőnkön Davidson motoroscsizmájában, anya kiadta az ukázt: ő jó ember. Szeret téged, és te is szereted őt. Világos.

Stoner néven futott, és anya nem tudott betelni a kedveskedéseivel. Ekkor már elég hosszú ideje volt józan ahhoz, hogy több ünnepi szezonnyi árufeltöltés során is megtartsa a walmartos melóját: halloweenjelmezek, mikulásos biszbaszok, Valentin-nap, húsvéti csokik, összecsukható kerti székek. Pontosan fizette a bérleti díjat, a fiókja pedig józansági érmekkel volt tele, amiket úgy őrzött, mint egy sárkány a kincsét. Ennyi maradt meg bennem. Anya hazaér a munkából, átbújik rojtos rövid szárú farmerjébe, felcsattint egy doboz Mello Yellót, majd kiül a ház elé cigizni, lábát átveti a korláton ingyenes szoliért, és odakiált nekem és Pondrónak, miközben épp a patakban tapicskolunk, hogy ne üssük ki a szemünket a botokkal hadonászva. Más szóval: az élet szép.

Ami nem maradt meg, az, amiről nem tudtam. Milyen érzés lehet úgy betölteni a törvényes alkoholfogyasztáshoz szükséges kort, hogy közben már három évet húztál le az AA-ban? Mennyire lehet szívás egy iskolás korú gyereket nevelni, és hosszú távú kapcsolatot ápolni a Walmart particuccrészlegével, miközben a korábbi barátaid még mindig akkor tépnek be, rúgnak be vagy épp házasodnak meg, amikor kedvük tartja, vagy ami még jobb, egyszerre művelik mind a hármat? Anyának csak a harmincas éveikben járó vagy még öregebb, középkorú emberek maradtak: AA-cimborák és walmartos kollégák, akik a nap végén elköszöntek tőle – „Szép napot, drágám!” –, majd irány haza a férjükhöz, a vödörnyi rántott csirkéhez, plusz a Jeopardy aznap esti adásához. Anya barátok sorával tett próbát és bukott el a születésem után, mert (a) újra rákapatták az italra, és veszélybe került a felügyeleti joga, vagy (b) nem volt túl jó móka vele lenni.

Majd megjelenik Stoner, és közli, hogy neki egy tiszta nő kell. Ő maga is úgy fest, mint Mr. Clean a reklámokból, biliárdgolyófej, kigyúrt bicepszek, a fülében fülbevaló helyett fültágító. Anya szerint meg tudta volna növeszteni a haját, ha úgy tartja a kedve, de jobban bejött neki a borotvált fej. Számára egy kigyúrt, kopasz, farmermellényes fickó a férfiasság csúcsát jelentette. Amennyiben meglep, hogy egy anyuka egy akkora gyerekkel beszéli meg barátjának dögösségi fokát, akinek még az orrfújás sem megy, úgy fogalmad sincs a magányról. Anya adott nekem egy cigit, meggyújtotta – természetesen mentolosat, mivel az ő fejében ez volt a gyerekbarát verzió –, majd átrágtuk a dolgokat. Úgy voltam vele, hogy együtt cigizni anyával, miközben megtárgyaljuk a különböző pasik kanossági faktorát, a mély tisztelet jele. Így aztán azt is megtudtam, hogy a teljesen leborotvált fej egy leheletnyi borostával a szexiség csúcsa. Csak annyi volt a gond, hogy Stonernek menet közben elfogyhatott a borotvahabja, mert jól fejlett szakállal virított, akkorával és annyira feketével, mintha csak Vandal Savage lépett volna elő egy képregényből.

Ebből a két nagy hatalmú figurából az egyik az idők kezdete óta szenvedést hoz a földre. A másik csinálja Mr. Clean Clean Freak-tisztítóspréjét, ami leszedi a penészt a csoffadt zuhanyfüggönyödről, és szebb lesz, mint új korában. Anya szerint Stoner a kettes számú opció.

Egyre gyakrabban jött haza a munkából úgy, hogy még több sminket kent magára ahelyett, hogy lemosta volna, hátha beállít Stoner. Ő pedig be is állított bókok özöne közepette: anya szívdöglesztő, szebb nem is lehetne. Engem egyszerűen őfelségének hívott. Mit kezdjen ezzel egy kölyök, aki egyedül annak köszönhetően növekszik, hogy ráírja anyja nevét az ingyenebédűrlapokra? Stoner amondó volt, hogy túlságosan hozzászoktam az anyuci pici babája léthez. Ha rajtakapott, ahogy anya ölében fekve nézem a tévét, azonnal rákezdte:

– Nézd csak, hogyan trónol a kicsi királyocska!

Viszont egy viszonylag új Ford pickup teherautó és egy Harley FXSTSB Bad Boy teljes jogú tulajdonosa volt, és erre nehezen lehetett legyinteni. Lerakta a Harley-t a ház előtt, majd feldübörgött a lépcsőn anyához. Ekkor jött el a mi időnk Pondróval, akivel jó egy órán át tapiztuk a fémvázat, pofákat vágtunk, miközben a tükörképünket bámultuk a krómon, és cukkoltuk a másikat, hogy úgysem mer felülni a motorra. Közben szentül meg voltunk győződve arról, hogy amennyiben Stoner rajtakap minket, úgy irány a villamosszék.

Így aztán amikor egy nap végigdörgött az utcán, majd megkérdezte, hogy lenne-e kedvem elmotorozni a főútig meg vissza, úgy voltam vele, hogy szent szar! Milyen kérdés ez? Pondró irigyen bámult rám: haver, te most megütötted a főnyereményt! Anya kikiabált a házból:

– Vigyázz rá, Stoner, ha bármi baja esik, elevenen megnyúzlak!

Egy gondom volt, a cipőhiány. Szombat volt, és mi épp célba lődöztünk Kalapács Kellyvel, aki valamiféle házasság révén került be a Peggot-unokatesók halmába. Nálunk idősebb, csendes fiú volt, Mr. Peggot kedvence, ami a szarvasvadászatot illeti. Hozott magával egy légpuskát, a patakunk medre meg tele volt lődözhető dolgokkal, a lényeg az, hogy fogalmam se volt, hova kevertem el a cipőmet. Valószínűleg valahol Pondróék házában lehetett. Anya azt mondta, hogy szükségem van rá, úgyhogy rám parancsolt, hogy menjek át érte, és így is tettem. Azonban az ablakból sasoló Mrs. Peggot rajtakapott, és kivallatott. Anya közben kijött a házból, és Stoner úgy hajolt felé csókolózás közben, mintha ki akarna szívni valamit a hasából. Ő nem zavartatta magát.

Mrs. Peggot amondó volt, hogy jó eséllyel leesek a fickó motorjáról, és szétloccsan a fejem.

– Arról nem is beszélve, hogy simán lehet, hogy otthagy és elhajt – tette hozzá.

Jézusom. Bármennyire is szerettem volna felpattanni a Harley-ra, és végigsüvíteni az úton mindenki szeme láttára, képtelen voltam kiverni a fejemből, ahogy a koponyám szétnyílik, mint a dinnye, a szomszédok körülöttem jajonganak, Stoner pedig kilő a láthatár felé. Mrs. Peggot nem csak úgy jártatta a száját, ez az asszonyság kente-vágta a dolgokat. Akkor még fogalmam sem volt róla, hogyan néz ki egy kölyök kiloccsant agya, de ma már ezt is tudom. Meglehetősen előkelő helyen áll azon dolgok listáján, amelyeknek az emlékétől szívesen megszabadulnék. Ám zsenge elmém már akkor is jeleskedett a szörnyű képek felidézésében. Így aztán kimentem, és azt mondtam Stonernek, hogy fáj a hasam. Pondró a golyóit is odaadta volna, hogy felszállhasson a motorra, de miután igaz barát volt, csak annyit mondott Kalapácsnak, hogy menjünk be a házba, és játsszunk a Game Boyjal, amíg jobban nem leszek.

– Gyógyulj meg – mondta erre Stoner. De miközben úgy állt ott anyám vállát markolva, mint aki már lerakta érte a foglalót, inkább úgy hangzott ez, mint egy „Dögölj meg”.

Ám végül eljött a nap, amikor meglovagoltam a motorszörnyet anya és Stoner közé gyömöszölve, mintha csak a sajt lennék egy szendvicsben, és közben a kelleténél közelebbről tanulmányozhattam a Stoner nyakán figyelő tetkókat. Anya mögöttem, sárga haja száll a szélben, kinyújtott karja Stoner kockahasa körül. A tetkók végigfutottak Stoner tarkóján. Azon tűnődtem, hogy vajon azelőtt vagy azután újította-e ezeket, hogy borotválni kezdte a fejét. A hülye kérdések, amik egy kölyök fejében járnak a valóban fontosak helyett, például hogy vajon mi lesz hármasunk örömutazásának a végpontja.

Első alkalommal ez a Pro’s Pizza volt. Stoner extranagy mindenfeltéteset rendelt, mellé egy kancsó sört magának, kólát anyának és nekem. Miután derekasan elláttuk a pizza baját, anyám ellépett egy percre a nőibe. Alighogy felállt, Stoner két cimborája tűnt fel, és ült le a bokszunkba, mintha semmi se történt volna, csak ők lennének a következő műszak.

Nem ismertem ezeket a fickókat. Lee megyében úgy tartja a mondás, hogy sokáig kell vadásznod, amíg ismeretlen arcra bukkansz, és ez különösen igaz volt anyára, aki kicsik és nagyok hadát irányította a 19-es polchoz, ahol a Solo műanyag poharakat tartották. De más a helyzet egy gyerekkel, aki megvan a maga saját kis körében. Észrevettem, ahogy a két fickó korábban végigstírölte anyát, de fogalmam sem volt, hogy mi közük lehet hozzánk. A Stoner mellé ülő fickó fakó bőrű volt, fehér hajjal, végig kivarrva, a torkán egy harmadik szemet ábrázoló tetkóval. Ne tőlem kérdezzétek, hogy ezt miért tarthatta jó ötletnek. A mellém csusszanó Axe sprétől bűzlött, és éppolyan rövid bajusza és kecskeszakálla volt, mint amilyen az ördögnek és Vasembernek. Szuperhős- és szupergonosz-megszállottságban szenvedő gyerekagyam máris azon kezdett el pörögni, hogyan rajzolnám le őket. Az agyonvarrtnak az Extraszem nevet adtam, aki látja a gondolataidat. A másikra a Pokolbűzt ragasztottam, az ő ereje az volt, hogy képes kicsinálni a szagával.

Dumálni kezdtek Stonerrel. Ez meg kicsoda? Egy apró démon, mi? Démonivadék, a könyökömön jöttek ki ezek a poénok. Pokolbűz aztán a „Posztercsaj ivadéka” szöveggel állt elő, Extraszem pedig komolyra fordította a szót:

– A rókák kölyköket ellenek, Stoner. Az a szerencséd, hogy nincs több neki.

Stoner erre rászólt, hogy figyeljen a szájára, mert vannak olyanok, akik okosabbak annál, mint ahogy kinéznek.

– Aha, és ki lenne az? – kérdezte Extraszem.

Ez engem is érdekelt volna.

– Lonc – vágta rá Stoner, ami csalódással töltött el. Már-már azt hittem, hogy rólam beszélnek.

– Miféle Lonc? – néztek rá értetlenül.

Stoner kacsintott egyet.

– Kol haverja, ti barmok. Kol és Lonc.

– Á, vágom! – röhögött fel Pokolbűz. – Nyekkenc.

Zsenge korom ellenére számos seggfejhez volt már szerencsém, de egyikük sem hallgatott a Lonc névre. Ettől függetlenül Stoner bandája egész addig rajta röhögcsélt, amíg anya vissza nem ért, ami kábé az örökkévalóságot jelentette. Papírpoharakat hoztak, lenyúlták Stoner sörét, és arról érdeklődtek, hogyan áll a becserkészéssel. Számomra totális újdonság volt, hogy Stoner vadászna bármire is. Stoner azt tudakolta tőlük, hogy mihez kezdenének, ha megtetszene nekik egy dögös Camaro, de csak az utánfutóval együtt lehetne megszerezni.

– Mármint hogy megvenném-e, vagy csak elvinném egy körre? – tudakolta Extraszem, mire Pokolbűz rávágta: „No és milyen erős a vonóhorog?”, amire aztán mind a hárman a térdüket csapkodták. Én meg ott ültem a kólámmal, addig kortyolgattam, míg már csak a jég maradt, ami fagyos lyukat vájt a torkomba, és lövésem sem volt róla, hogy miről van szó.

A nyári szünet elején Peggoték felajánlották, hogy elvisznek magukkal Knoxville-be. Meglátogatják Pondró nagynénjét, June-t, és ott is maradnak két hétig. June kórházi ápolóként dolgozott, és jól ment a sora, még egy extra szoba is volt a lakásában. Olyasvalakinek, aki még csak férjhez se ment, ez nem kevés pluszhely.

Első kérdésem a következő volt: Knoxville az óceán mellett van? A válasz: rossz irány. Ahogy mondtam már, megvolt ez az óceánbolondériám, így a válasz nem töltött el örömmel. Tegyük hozzá, Virginia Beach akár szóba is jöhetett volna, szemben Kaliforniával, ami lehetetlen volt, Hawaiiról nem is beszélve. Hét óra, egy tele tank benzin, és ott is vagy, legalábbis anya munkatársa, Linda szerint, aki a férjével minden nyáron ott töltött egy hetet. De Peggoték a lányukat mentek meglátogatni, és nekem is megengedték, hogy hozzájuk csapódjak, szóval udvariasnak kellett lennem. Ráadásul az elképzelés, hogy elmenjek valahova, ami nem az iskola, a templom vagy a Walmart, kifejezetten izgi volt. Egészen eddig sehol máshol nem jártam.

Következő kérdésem: mi lesz anyával?

– Elkésne a munkából, ha nem emlékeztetném minden este, hogy állítsa be az ébresztőt – mondtam aggodalmasan Mrs. Peggotnak. Bőven akadtak más aggályaim is, például én kerítettem elő minden reggel a cipőjét és a munkahelyi belépőkártyáját, és emlékeztettem arra, hogy menjen el bevásárolni. Mrs. Peggot nem igazán vágta az anyám és a köztem lévő szitut. Ki halássza ki neki a hűtőből a Mello Yello-dobozokat, és kivel fog majd beszélgetni? Mrs. Peggot amondó volt, hogy nekem kellene megkérdezni erről a dologról anyát, és így is tettem. Biztos voltam benne, hogy nemet mond, de ehelyett azonnal felvidult, és arról kezdett áradozni, hogy milyen jót fogok mókázni Peggotékkal Knoxville-ben. Mintha meg se lepődött volna.

Az indulásunk előtti estén alsóneművel, pólókkal és a szuperhősrajzaimat tartalmazó jegyzetfüzettel tömtem tele a párnahuzatomat, és a ruhámban aludtam. Reggel már egy órával azelőtt a tornácon toporogtam, mielőtt nekiláttak volna bepakolni a kocsiba, ami egy Dodge Ram pickup volt egymással szembenéző, lehajtható hátsó ülésekkel. Pondróval pirospacsit játszottunk, és egymás térdét rugdostuk egészen Knoxville-ig.

Anya kint üldögélt velem, miközben arra vártunk, hogy Peggoték összeszedjék magukat, és a nap feltűnjön a hegy felett. Ha hozzánk hasonlóan egy lyukban élsz, akkor a nap későn látogat el hozzád, és hamar faképnél hagy. Mint minden más, amit szeretnél. Az azóta eltelt évek során sem tudtam betelni azzal, hogy a síkabb vidékeken mennyivel több napfény jut az ott élőknek. Mindez, mint annyi minden más, még megtanulandó lecke volt az izgatott kölyök számára, aki csinos láncdohányzó anyukáját nézte, és a madarak énekét hallgatta. Anya azzal ütötte el az időt, hogy a madarak nevét kérdezgette tőlem. Csak párat ismertem fel, de Mr. Peggot tudta az összeset. Ökörszem, kékmadár, cinke. Ha Pondróval a mosdókagylóban lögyböltünk vizet a hónaljunkra és az arcunkra ahelyett, hogy rendesen lezuhanyoztunk volna, akkor Mr. Peggot azt mondta, hogy madárfürdőt vettünk. Mint én aznap reggel nagy sietségemben. Az egész az agyamba égett. Hogy anyának hogyan jutottak eszébe egyre újabb dolgok, amikre figyelmeztetett: viselkedjek rendesen, köszönjek meg mindent illedelmesen, főleg, ha vesznek nekem valamit, és ne turkáljak June lakásában. Olyan dolgok, amiket el kell mondanod a gyerekednek, mielőtt először hagyná el az államhatárt. Cserébe azt mondtam neki, hogy ne felejtse el beállítani az ébresztőjét, mire nevetésben tört ki, miután a hűtőre is kitűztem már egy cetlit: ÁLLÍTSD BE AZ ÁKOZOTT ÉBRESZTŐT. Azt mondta, hogy szeret, és hogy ne felejtsem el, amit furának találtam. Anya többnyire nem volt ennyire érzelmes.

Végül a kocsi mellett álló Mr. Peggot elkiáltotta magát: „Rendben, húzzunk bele!” Elindultam lefelé a lépcsőn, de anya hirtelen elkapott, és telepuszilta a nyakam, amitől azt se tudtam, hogy fiú vagyok-e, vagy lány.

Ennyi volt, otthagytuk. Mr. Peggot vidáman integetett neki, de Mrs. Peggot csak savanyúan bámult rá egy darabig. Mai napig látom magam előtt, ahogy hátrafordul és megkérdezi, hogy bekötöttük-e rendesen magunkat, és kérünk-e kekszet. Egészen az államhatáráig ezzel az arccal nézett rám.

4. fejezet

Knoxville egy meglepetést is tartogatott: egy Emmy Peggot nevű lányt, aki June nénével együtt élt, és Pondró halott nagybátyja, Humvee lánya volt. Madárházas Humvee. Gizda hatodikos volt hosszú barna hajjal, és a nézésétől a szar is megfagyott benned. Folyamatosan egy Hello Kitty hátizsákot hurcibált, és úgy tűnt, hogy bármelyik pillanatban agyonverhet vele, majd abba teszi el a levágott fejedet. Eltartott egy darabig, míg a végére jártam ennek az egésznek.

Ám először mindannyian June néne Hondájába zsúfolódtunk be, aki elvitt minket ebédelni a Denny’sbe, Mr. Peggot kivételével, akinek le kellett vennie a műlábát a hosszú út után. June néne ránk parancsolt, hogy csatoljuk be az öveket, és most láttam először három működő biztonsági övet a hátsó ülésen. Emmy ült középen, egy szót sem szólt hozzánk, csak hajgumikat meg ki tudja, mit halászott elő a hátizsákjából, látványosan rejtegetve annak belsejét, mintha ifjú elménk képtelen lenne feldolgozni a látványt.

June néne megengedte, hogy azt rendeljünk, amihez csak kedvünk van, szóval mintha csak szülinapom lett volna. Az ablak mellett ültünk, és az utcán zajló dolgok miatt alig tudtam az étlapra figyelni. Talán én voltam az egyetlen gyerek az osztályomból, aki még nem volt rendes városban, leszámítva egy lányt, akinek egyetlen szülője sem akadt, és egy epilepsziást, akit csak Sonkásnak hívtunk. A korombeli gyerekek közül már majdnem mindenki járt Knoxville-ben, mivel akadt erre valami rokonságuk. Most aztán én is kiélhettem magam. Ha feltűnt valami érdekes, mondjuk, egy rendőrjárőr-autó a hátsó ülésen egy kutyával, vagy egy autómentő egy szétcsapott Mustangot vontatva, azonnal felkiáltottam: Azta, ezt nézzétek! Emmy csak dermesztő pillantásokat vetett rám, mintha azt mondaná: No és akkor mi van? Az emberek nem szokták szétcseszni a kocsijukat ott, ahonnan előmásztál? June néne közben a munkájáról mesélt Mrs. Peggotnak. Az ebéd után be kellett mennie dolgozni egészen másnap reggelig, egy nappali és egy éjszakai műszak egyhuzamban. A végtelenbe nyúló munkaórákról mesélt, meg arról, amit a sürgősségin látott, mint például az a terhes hölgy, aki hason szúrva jött be, miközben a gyerek még mindig a pocakjában volt. Ha jobban belegondol az ember, ezek után egy totálkáros Mustang tényleg nem nagy kaland.

További sürgősségi történetek érkeztek Emmy jóvoltából Pondrónak és nekem, miután erőt vett magán, és beszélni kezdett hozzánk. Mint kiderült, az összes olyan szarságot, amit csak az emberek képesek voltak otthon egymással művelni, ugyanúgy kitalálták és megcsinálták Knoxville-ben is. Plusz valószínűleg még másokat is. Az a helyzet a városokkal, hogy óriásiak. Persze láttam már várost a tévében, mert mindig városokat mutogatnak (hacsak nem az Animal Planetre kapcsolsz), így valami Knoxville-hez hasonló dologra számítottam. Csak éppen úgy képzeltem, hogy mész egy saroknyit, és kiértél. Oda, ahonnan újra látni lehet a hegyet, a legelőket és efféle cuccokat. Az eleveneket. Hát nem. Amikor csak June néne magával vitt minket valahova, folyton húsz-harminc utcán autóztunk végig. Fogalmam sem volt róla, hol lehet a vége. Ha azon kevesek közé tartozol, akik még nem láttak várost, hadd mondjam el, hogy mi vár rád. Igazi pác, amiből aztán nincs egykönnyen menekvés.

Vajon Pondró tudott Emmyről, még mielőtt ideértünk volna? Igen. Az egész családja tudott róla, és ráadásként anya is, ami kiakasztott. Valamilyen oknál fogva a halott Humvee June nénénél élő lánya a meg nem említendő témák közé tartozott otthon. Pondró azt mondta, hogy nyugodtan beszélhetek róla anyával, miután hazatértünk, mert ő már úgyis tud róla, de Stonerrel semmiképpen. Úgy voltam vele, hogy rég szakítanak anyával, mire visszaérünk, szóval semmi gond. Az első esténken volt ez a beszélgetés, miközben Emmy mellettünk aludt. A Végtelen határokat néztük késő estig, mire végül kidőlt. Pondró hozzákúszott, és kivette a hátizsákját a kezéből, hogy lássuk, nem színleli-e csak az alvást.

Szóval June néne pluszszobája valójában a Jégszűz otthona volt. Ki kellett költöznie, hogy a nagyszüleinek legyen hol aludniuk látogatásuk alatt. Mi, gyerekek a nappaliban egy párnákból és takarókból épített óriási fészekben aludtunk. Pondróval erődnek neveztük el, de Emmy kijavított minket: ez a „hajónk”. Pondró az SS Nyald ki a seggem nevet javasolta neki, mire Emmy lefokozta. Tele volt kicsi, hülye babákkal, amik kicsi, hülye bőröndökben laktak, és Emmy világában mindegyik baba rendfokozattal bírt: hadnagy, közlegény, miegymás. Pondró a bőröndbaba-milícia alatt végezte mosogató rendfokozattal, míg én valahol a ranglétra közepén voltam. Pondróval rablásokba és gyilkosságokba próbáltuk befogni a babáit, és legnagyobb meglepetésünkre Emmy teljesen benne volt. Azt mesélte, hogy van egy Hullafarm névre hallgató hely valahol Knoxville közelében, ahova elássák a holttesteket, majd kiássák őket, miután megrohadtak, hogy tudományosan tanulmányozhassák a bűntényeket. Na jó, elfogadtuk a szabályait, és párnahajóban aludtunk. Megkérdeztem tőle, hogy látta-e már az óceánt. Nem, és kösz, de nem is szeretné, ez volt a válasz. Járt már a gatlinburgi Tengeralatti Csodák Akváriumban, és teljesen kiakadt a cápáktól.

Ami engem illet, Emmyék épülete sokkal félelmetesebb volt bármilyen cápánál. Mintha csak Duke Nukem végzetkastélyába ragadtunk volna. Ezernyi család, mindegyik ajtó a folyosóra nyílik. Lépcső vezet újabb folyosókra. A főbejárat előtt egy utca autókkal és még több autóval, meg emberekkel és még több emberrel. Sehol sincs odakint. Megkérdeztem Emmyt, hogy kicsodák ezek az emberek, mire azt felelte, hogy lövése sincs, de nem lehet beszélni velük az idegenveszély miatt. A végzetkastély teljesen normális dolog volt a számára. Állítólag az iskolában olyan barátai is akadtak, akiknek Nike Air Maxük és Furbyjuk volt, azaz sokkal menőbbek, mint a hozzánk hasonló szutykos negyedikesek, de hol voltak ezek? Sehol. Egész nyáron nem látta őket, mert más végzetkastélyokban éltek. Itt nem volt szabadon rohangálás, mint otthon, akár voltak felnőttek körülöttünk, akár nem (jobb esetben nem). Az ismeretlenek és a potenciális gyilkosok miatt Emmyt egyetlen pillanatra sem hagyták békén. Iskola után valami béna helyre kellett mennie, ahol kézműveskedtek, amíg fel nem tűntek az anyukák a nem az ő szintjén lévő kölykeikkel. Őt idézem. June néne éjszakai műszakjai alatt egy alattuk élő idős asszonyságnál éjszakázott, akinek a két macskája vasvillaszemeket meresztett rá. Tévénézés, alvás, majd reggeli volt a program, amiből ítélve legalább az egyik szomszédjuk nem volt megátalkodott bűnöző. Ez volt Emmy élete: iskola, mindenféle biszbasz készítése jégkrémpálcikákból, majd alvás.

June nénének volt pár szabadnapja, és azt ígérte, hogy akkor közösen mókázunk majd. Addig Mr. és Mrs. Peggot vaksötétben ücsörgött az asztalnál, mert nem akarták pazarolni lányuk áramát. Mr. Peggot nem ismerte az utcákat, és udvar sem volt. Mármint semmiféle udvar, direkt rákérdeztem. Képtelen voltam elhinni, hogy ilyenféle hely létezhet a világon. Nem csak amiatt, mert gyerekként nincs hol bandázni. De hol a fenébe növesztik ezek az emberek a paradicsomukat?

A lakás maga teljesen rendben volt, ha sikeresen elfeledkeztél arról, mi van körülötte. Klassz, épp úgy, mint June néne a fényes körmeivel és a rövid, barna hajával, ami olyan, mint Poshé a Spice Girlsből. Apró szeplők. Egyértelműen jó bőr, legalábbis ezt gondoltam volna, ha nem June nénének szólítom. A bútorai egy szinttel az emberek többségének bútorai felett álltak, összepasszoltak. Hűtő, aminek az elejéből jég és hideg víz jön ki, plusz konyhapult hokedlikkel. Könyvespolcok könyvekkel. Egy fürdőszoba mindenkinek, és pluszegy csak June nénének a hálószobájában, fürdőkáddal ellátva. Még mindig féltem ezektől, de nem árultam el magam. Szintén volt egy nagy ruhásszekrénye, benne cipőpolccal, azon huszonegy pár cipő. Megszámoltam. Az első napunkon Emmy nagyvonalúan bemutatta a lakás különlegességeit, ami nagyjából egy órát vett igénybe. Aztán fogalmunk sem volt, hogy mihez kezdjünk magunkkal. Mrs. Peggot végigtúrta June néne szekrényeit, és nekilátott varrni. Bármit olyan jól meg tudott varrni, hogy lövésed sem volt róla, hogy az bármikor is elszakadt, és ő készítette Pondró összes ruháját. Az egyik szuperereje. Mr. Peggot a Knoxville News Sentinelt böngészte ezernyi olyan ember gyászjelentésével, akikről fogalma sem volt, és arra panaszkodott, hogy nincs hol cigiznie. Majd kitalálta, hogy lemegy a ház elé a járdára, ahol még több ismeretlen ember volt, akik mind elszántan, de barátságosan cigiztek. Pondróval a Game Boyt nyüstöltük, miközben vártuk, hogy June néne megmentse az összes kék kódos és lőtt sebes embert. Aztán rajzolni kezdtem. June nénét Csodanőhöz hasonló szerelésben rajzoltam le, és az volt a szuperereje, amit a való életben is csinált. Akkora csend lett, hogy hallottuk a többi lakásban élők hangját és a tévéjüket. A városnál nincs furcsább, magányosabb dolog.

June néne hálószobaszekrénye kárpitozva volt, mármint a szekrény belseje, nem hülyéskedek, és elég nagy volt mind a hármunknak. A sötétben ültünk, miközben a szekrény résein beáradó fénypászmák vágtak be közöttünk, Pondró, én meg a huszonegy pár cipő, és Emmy sürgősségi történeteit hallgattuk. Valami szerencsétlen flótás levágott lába, amit rossz testtel együtt temettek el. Plusz June néne-történetek. Fickók a jonesville-i középiskolából, akik meg akarták húzni, de ő kivágta őket, mint a macskát szarni, még úgy is, hogy páran a kezét is megkérték. Ugyanezek a sztorik más fickókkal az ápolósuliban. Pondróval a történet azon részét vártuk, amiből kiderül, hogy mi történt Emmy szüleivel, és ő hogyan került June nénéhez, aki a jelek szerint a háta közepére se kívánta a reménybeli férjeket és a velük járó gyerekeket. Semmi. Emmyt más dolgok foglalkoztatták, mint például a kárpit alatti dugihelye. Amikor először kezdett el túrni, a fénypászma által megvilágított Pondró tanácstalanul rám nézett: mi a fene? Aztán Emmy felbukkant egy kilapított cigarettadobozzal és rágóval. Akarunk-e rágót. Persze.

Ő meg azt mondja:

– Milyen érzés akarni?

Figyeltük, ahogy csigalassúsággal leszedi a fóliát az egyik rágóról. Meredten néztük, ahogy a szájába teszi, teljesen ledöbbentünk a csajszi furcsaságától. Elkezdett folyni a nyálunk, bár igazából nem is akartuk annyira. Hátravetette a haját sovány válla mögé. Megcsapta az orrunkat a rágó gyümölcsös illata.

– Bunkó – szólalt meg Pondró végül.

Ő meg:

– A seggemhez beszélj, mert ezt az arcot aztán nem érdekli.

June néne Emmy teljes ellentéte volt. Spéci tálkákat adott nekünk a nasihoz, amit bármikor ehettünk. Végre megkapta a szabadnapjait, és mindenfelé elvitt minket: trambulinpark, minigolfpálya és a kórház. Egy egész napot töltöttünk az állatkertben. Tigrisek, zsiráfok, meg ilyesmik. Majmok, amiket Pondróval egészen addig cukkoltunk, míg June néne ránk nem szólt, hogy azonnal hagyjuk abba, vagy húzhatunk haza. Extra kedves volt, de nem tűrte el a szarságunkat. Döglesztően forró nap volt, amit az állatok valószínűleg éppannyira nem csíptek, mint mi. Az egyetlen elégedett bandának azok a kicsi pingvinek tűntek, akik a köveken lemászva nem épp patyolattiszta tavacskájukban landoltak, majd újra és újra megismételték a mutatványt. Én meg: ez az élet! Bármikor jöhetne, pingvinszar ide vagy oda. Megkérdeztem June nénét, hogy akad-e valami óceánféleség az állatkertben, de nem volt. Lehetséges, hogy nem csak egyszer kérdeztem meg.

June nénének erre megvilágosodása támadt. Megragadta a fülemet, és hosszan nézett, mintha csak egy kezében tartott edényt tanulmányozna.

– Tudom, mi kell neked – mondta végül.

Gatlinburgben volt egy óriási, az óceánnál is óceánabb akvárium. Cápák és minden más. Nem árultam el neki, hogy Emmy már mesélt róla, és nem volt túl nagy rajongója. June néne végül elengedte a fülfogantyúmat, és azt mondta, hogy amint újra lesz szabadnapja, elautózunk oda. Emmy közben rám meredt, mintha azt mondaná, én figyelmeztettelek, szóval ne bőgj, ha golyók nélkül ébredsz!

De a lényeg az volt, hogy elmegyünk, látjuk a cápákat és minden mást, hiába fél Emmy. Néha még nekem is kijuthat a jóból.

June néne egymás után nyomta a műszakokat, plusz még minket is elvitt mindenhova, de gyerekként egészen addig nem gondoltam bele ebbe, míg az egyik nap késő este, vagy talán már inkább hajnalban ért haza. Felébredtem rá, de nem akartam megszólalni, nehogy megijedjen. Majd egy idő után már túl ciki lett volna tudatni vele, hogy a párnák közül figyelem őt. Egy pohár vizet töltött magának, lehúzta a fehér cipőjét, leült az asztal mellé, és a pohárra meredt. Mindkét kezével a hajába túrt, mintha csak fésülné, éppúgy, ahogy Pondró szokta. Ugyanolyan volt a szemük, kék színű, hosszú, sötét szempillákkal, amiért Pondró lányunokatestvérei ölni tudtak volna. Sosem láttam Pondró anyukáját, de most azon kezdtem el gondolkodni, hogy milyen lehetett June néne húgának lenni. Ahogy együtt játszottak. Most az egyikük mindent megtesz azért, hogy újra összerakja az embereket, míg a másik tíz-tizenkét évet húz le Goochlandben, amiért megpróbált szétvagdalni egy embert, mégpedig meglehetősen nagy hatásfokkal.

June néne kinyújtotta a lábát az asztal alatt, majd hátradőlt a széken, és olyan sokáig volt így, hogy azt hittem, biztosan elaludt, de mégsem. Egy kis idő múlva hallottam, ahogy kifújja a levegőt, hosszan és halkan, mintha egy leeresztő gumimatrac lenne. Hihetetlen, hogy mennyit kellett kiadnia magából. Mintha egy örökkévalóságig tartott volna.

Az akvárium életem legjobb napja volt. Ha valaha eljutok a valódi óceánig, és az jobb lesz, mint a gatlinburgi Tengeralatti Csodák, akkor igencsak le fog esni az állam. Volt ott minden, ami csak kell: vízilovak, polipok és fel-alá úszkáló medúzák. Sekély tartályok, amikbe belenyúlhattál, és megérinthetted a dolgokat. A fő látnivaló a cápaalagút volt, ahol egy óriási tartály alatt sétálhattál, amiben a nagymenők úszkáltak: cápák, ráják, teknősök. De egy Hondánál is nagyobb teknősök. Fűrészesráják, amik olyanok, mint egy sima cápa, csak valami láncfűrészhez hasonló cucc mered ki a pofájából. Nem szívatlak, becsszó.

Aznap Mrs. Peggot jött el velünk. Az egyikőjüknek otthon kellett maradnia, hogy beférjünk az autóba. Ha Mr. Peggoton volt a sor, akkor megbütykölt valamit a lakásban. Mrs. Peggot vacsorával várt minket, amitől June nénét honvágy fogta el. A gatlinburgi napon be sem állt June néne és Mrs. Peggot szája, pedig olyan elképesztő cuccokat láthattak, mint az a fűrészszájú hal. Ráadásul eszement mennyiségű pénzt kellett fizetniük a jegyekért, legalább száz dolcsit. De pár nap múlva indultunk haza, és gondolom, anyának és lányának még sok megbeszélnivalója akadt. Például, hogy June néne mennyire sokat dolgozik, ami nem volt Mrs. Peggot ínyére, és valamiféle más beosztásról vagy más kórházról beszéltek. Aztán valami Kent nevű drogériásról vagy miről, akivel June néne randin gondolkodott, de arra jutottam, hogy biztosan nem valami drogosról van szó, mivel June néne tisztességes hölgy volt. No nem mintha bármi közöm lett volna hozzá.

A cápaalagutat hagytuk a végére, mert ez volt az egésznek a java, no meg azért is, mert June néne és Emmy egész héten ketrecharcoltak, hogy Emmy bemegy-e oda. Emmy első körben hallani sem akart Gatlinburgről. Miután ez nem jött össze, azzal próbálkozott, hogy a kocsiban marad, amíg mi bent vagyunk. June néne hótt nyugodt volt, de nem ismert tréfát, szinte láttam magam előtt a sürgősségin, ahol közli valami szerencsétlen flótással, hogy „igazán sajnálom, uram, hogy telelyuggatták, de nekem ettől még el kell végeznem a munkámat”. Hogy ne eresszük bő lére, Emmynek jelenése volt a francos cápaalagútban. June néne azt mondta, hogy még túl kicsi volt, amikor először jártak itt, de ha levet a ló, akkor vissza kell szállni rá, és nincs mitől félni.

Így aztán elindultunk, June néne nem foglalkozott Emmyvel, miközben Pondrónak és nekem az agyunk majdnem ledobta az ékszíjat a felettünk lévő többmilliónyi tonna víztől, és az abban mozgó óriási dolgoktól. A padló is mozogni kezdett. Erre nem számítottam. Saját cipőm húzott minket a sós mélységbe. Megfordultam, hogy lássam, hogyan bírja Emmy, és szent szar. Szegény csaj teljesen ledermedt. Az emberek ott tülekedtek körülötte a babakocsijukkal és az italukkal, hogy lássák, amire befizettek, Emmy pedig úgy parázott, mint egy őz a reflektorfényben.

Bele se gondoltam, csak elindultam visszafelé. Csakhogy mozgott a padló, így aztán nem jutottam sehova, mintha csak egy álomban lettem volna. Emmy rémülten meredt rám. Félrelökdöstem a tengeri micsodákat bámuló népeket, tiszta Aquaman, míg végül elértem Emmyhez, és a padló is újra szilárddá vált. Emmy úgy csüngött rajtam, mintha én lennék a mentőöve.

– Minden rendben – mondtam neki. – Nem hagytunk volna itt.

– De ő itt hagyott volna. Még csak vissza se nézett.

– Nem ment volna ki nélküled innen. Visszajött volna az alagút után.

Emmy reszketett.

– Nagyon nem úgy viselkedett.

– Dehogyisnem – ráztam meg a fejemet. – June néne így csinálja. Mindent fejben tart.

Azt hittem, hogy végig itt kell vele várakoznom, míg a többiek vissza nem jönnek, és életem végéig azt kell hallgatnom Pondrótól, hogy mennyire kicseszettül menő volt a gatlinburgi cápaalagút, de valamiért Emmy azt mondta, hogy rendben, vágjunk bele. Végig fognom kellett a kezét, behunyt szemmel jött mellettem.

June néne tényleg mindent fejben tartott. Ami aztán az én anyámra semmiféle formában nem volt igaz. Így aztán lényegében azzal etettem Emmyt, hogy érdemes bízni az életben. Pedig már ekkor is több eszem volt ennél. Hagynom kellett volna, hogy az ösztöneire hallgasson: sose szállj vissza a lóra, mert csak megint ledob. Akkor talán felkészült volna a későbbi szarságokra, és jobban alakultak volna a dolgai. De most túlságosan előreszaladtam. Bocsi.

June néne öt dolcsit adott nekünk, hogy verjük el az ajándékboltban. Pondró egy műanyag pörölycápát vett, Emmy kandiscukrot, aztán mindenki rám várt. Hirtelen megfontolásból Emmynek vettem egy izét, egy ezüst karkötőt, ami valamiféle kígyót formázott. A csomagolás szerint muréna volt, oké. Az autó felé tartva adtam oda neki. Az mondtam, hogy valószínűleg ki nem állhatja a kígyókat, de ez olyan bátorságmedál-féleség. Annyit mondott, hogy köszi. Majd hazafelé hozzátette, hogy szerelmes belém, és össze fogunk házasodni, amikor már elég idősek leszünk hozzá. Rendben, feleltem. Ekkorra már eléggé hozzászoktam a parancsnoki láncolathoz. De azért kissé ledöbbentett a dolog. Miért én?, kérdeztem. Miért nem Pondró? Mire: ehh. Matty az unokatesóm.

Ettől újra belém szúrt az irigység, hogy nekem egyetlen sem akad. De eddig nem gondoltam arra, hogy ez akár jól is jöhet, például Emmy nyugodtan szerelmes lehet belém. Azt mondtam neki, hogy nem tudom, hogyan kell csinálni ezt a szerelemdolgot, mire ő: semmi para, egyszerű cucc, folyamatosan ezt csinálja a srácokkal a suliban és a jégkrémpálcikás helyen.

Pondró erre közbevetette, hogy ebből is látszik, hogy Emmy mekkora ringyó. Szerintem csak nem akart kimaradni a dologból.

Miközben elkezdtünk összecuccolni a hazaútra, Emmy utasítások özönét zúdította rám. Rá kell beszélnem anyát, hogy felhívhassam őt. A kilencvenes években vagyunk, semmi Facebook, semmi SMS. Emmy közölte, hogy ha nem hívom fel, akkor dob engem, és valaki másba lesz szerelmes. Lehet, hogy nem is ártana időben megtanulni ezt a dobásdolgot, mondhattam volna. De alig gondoltam anyára az elmúlt két hétben. Végig azt mondogatta, hogy ne felejtsem el, amit hülyeségnek gondoltam. Ki a fene feledkezne el az anyjáról? A jelek szerint én.

Azzal kárpótoltam, hogy végig rá gondoltam hazafelé. Két óra az út, de megálltunk tankolni és kólát venni a Cumberland-hágónál, és a parknál, ahol a bölényeket tartják. Mr. Peggotnál elképzelni sem lehetett csigalassúbb sofőrt. Végül elképesztő öt mérföld per óra sebességgel pöfögtünk fel az autófeljárón, és épp nyitottam volna az ajtót, hogy kiguruljak a még mozgó autóból, de Mrs. Peggot hátrafordult, és a karomra tette a kezét, miközben a többiek kikászálódtak. Közölte, hogy el kell mondania valamit. Idegesnek tűnt, ami egyáltalán nem volt ínyemre.

– Azt hiába is mondaná, hogy meghalt anya, mert látom.

Anya minden bizonnyal meghallotta az autót, mert a tornácon várt rám.

– Nem, senki sem halt meg. Jó hírről van szó – rázta a fejét Mrs. Peggot. – Lett egy apukád.

– Aki viszont tényleg halott – vágtam rá, bár próbáltam tisztelettudó maradni.

– Ami azt illeti, nem. Az legalábbis nem, akiről most szó van.

A sírjára gondoltam, ahova eltemették, amiről rengeteg szó esett már abban a vonatkozásban, hogy látnom kellene, és rémülten felnyögtem.

– Lázár nem valódi.

Mrs. Peggot furcsa pillantást vetett rám.

– Nem arról beszélek. Hanem egy újról. Most már tudod, úgyhogy indíts!

Fogalmam sem volt róla, hogy miről lehet szó, még akkor sem, amikor felmentem a tornácra, és anya lerohant az öleléseivel és a puszijaival. Majd Stoner lépett elő a házból. Egy pillanatig azon gondolkodtam, hogy mit fog szólni az új apukámhoz, aztán leesett a dolog.

5. fejezet

Abban a két hétben, amíg nem voltam itt, anya a következő dolgokat csinálta:

1. Hozzáment Stonerhez.

2. Szabadságot vett ki egy hétvégére, hogy a Luray-barlangoknál mézeshetesezzenek.

3. Átrendezte a bútorokat.

Az én hálószobám volt a nagyobb, úgyhogy anya azt mondta, cserélnünk kellett, mert ő Stonerrel van, én meg egyedül. Azt is mondta, hogy mire kettőt pislantok, egy jobb házba költözünk, mert Stoner jól keres. Végigjártam a házamat, ami már nem az én házam volt, miközben Stoner az American Iron magazinját lapozgatta a dohányzóasztalra felpakolt lábbal. Semmi ing rajta, csak egy asszonyverő. Mint aki megszerezte a királyságot, és már senkinek sem kell megfelelnie.

A szobámban, ami nem a szobám volt, az ágyat az ablak alá tolták, amit utáltam, akcióhős-figuráimat meg a lehető leghülyébb módon pakolták fel a polcra, zöldek a zöldekkel, vörösek a vörösekkel, magasról téve a szövetségeikre és a szupererőikre. Mintha valami agyatlan szellemgyereket zártak volna be ide, amíg nem voltam itt, aki összevissza dobálta a cuccait. Ráadásul a Pondróval közös erődömben egy kutya lakott. Olyan volt, mint Vandal Savage szakálla, éjfekete és óriási, szeméből gyűlölet sugárzott. Ugatni kezdett, és a láncát próbálta leszaggatni, ha csak egy kicsit is közelebb merészkedtünk hozzá.

Pár hét volt még hátra az iskoláig, és életemben először azt szerettem volna, hogy minél előbb letudjam a nyarat. Ki gondolta volna, hogy eljön ez az idő? Addig is a lehető legtöbb időt töltöttem Pondrónál, azt ismételgetve neki, hogy mennyire mázlis, amiért nincsenek szülei, akikkel együtt kellene élnie. Pondró totálisan egyetértett ezzel. A szobájából figyeltük, ahogy a kutyaólnál Stoner „foglalkozásokat” tart Sátánnal. Amennyiben azt gondolnád, hogy puhapöcs vagyok, úgy közlöm veled, hogy az igazi seggfejek nevezik el a kutyájukat Sátánnak. Gyilkosságra tanította nyers steakkel; meglengette előtte, majd elhúzta, mire a kutya teljesen begőzölt, Stoner meg kábé elélvezett.

– Aztakurva, inkább maradj itt addig, amíg az a kutya széttépi a gazdija torkát – tanácsolta Pondró, de magamtól is erre jutottam.

Ez volt a mestertervem a nyár hátralévő részére. Azután már csak a tanítás utáni órákat kell ott töltenem. Úgy véltem, Peggoték benne lesznek a dologban.

Aki viszont nem volt benne, az anya volt. Kérdezősködni kezdett. Peggoték Stoner ellen próbálnak hangolni? Nem kell ezzel próbálkozni, a fickó egymagában is remek munkát végez, közöltem vele. Anya pofán vágott, amiért visszafeleseltem. De ez még nem volt elég neki. Úgy viselkedett, mintha a szomszédok új férjéről alkotott véleménye többet számítana, mint az enyém. Vagy mint az övé.

Végül elegem lett, és elmondtam, amit Mrs. Peggot mondott korábban, hogy Stonert egy fikarcnyit sem érdekelné, ha lezúgnék a motorjáról, és kiloccsanna az agyam. Anya meredten nézett rám, és közölte, hogy a héten már nem mehetek át Peggotékhoz. Anya alacsony volt, igazán apró, ami Mrs. Peggot szerint azért lehetett, mert még nem végzett a növekedéssel, amikor engem megszült. Ennek eredményeképpen tízéves koromban már majdnem olyan magas voltam, mint ő, és néhanapján azt mondtam neki, hogy „próbálj csak megállítani”. Ez egy ilyen nap volt.

Ám ezúttal azt felelte, hogy neki talán nem menne, de Stonernek könnyedén, és talán épp ezért kellett neki férj, ha érdekel a véleménye.

Azaz igazi családi szarvihar tört ki. Túlságosan ki voltam akadva ahhoz, hogy felfogjam, de anyának valószínűleg szintén megvoltak a maga kételyei. Stoner folyamatosan azzal cseszegette, hogy miért öltözik ringyóként, kikkel flörtöl a munkahelyén, és hova megy utána, ami pontosan sehova volt. Azt sem bírta, amikor elment az AA- és DA-találkozóira, mert a legtöbb függő férfi volt. Minden alkalmat megragadott, hogy közölje vele, most már férjnél van, így aztán semmi összevissza kavarás.

Szóval anya lelkesítő beszédei talán éppannyira szóltak önmagának, mint nekem. Mennyire szerencsések vagyunk, amiért Stonernek jó állása van. Nem egy megvetendő dolog Lee megyében, az már igaz. Egyre jobban megy neki a meló, jól keres, biztonságban leszünk mellette.

No, és mi volt a meló, ami Stonert Jézus második eljövetelévé avatta? Teherautó-sofőrködés. Azaz egy böhöm nagy autót vezetett valami spéci jogosítvánnyal, amivel nemcsak a szokásos szarságokat furikázhatta, hanem sört is. Azaz az ő szavajárása szerint Terméket. Az Anheuser-Busch büszke disztribútora. Minden évben le kellett tennie egy vizsgát, amin azt bizonyította, hogy képes százhatvanöt fontnyi termék felemelésére és mozgatására. Ezt és még egy csomó mindent, amit a legkevésbé sem szerettem volna tudni, a padlón fekve mondta el nekem XMark súlyzóit emelgetve, melyek a különböző bűzökkel és Sátánnal együtt költöztek be hozzánk. A súlyzók foglalták el a nappali nagy részét, és még többet akkor, amikor közöttük feküdt szanaszét izzadt trikójában és gatyájában, a nyakán majdnem szétrobbantak a vénák, és minden egyes nyomásnál úgy nyögött, mintha szarni próbálna, de nem jönne össze.

– Az italtermékek eljuttatása és rotációja több mint ötven partner számára – oktat, mintha csak valami isten tudja, minek a professzora lenne. – Az útvonal teljesítése az út állapotától függetlenül.

Az orvosi és fogászati részre anya is felizgult. Mostantól van biztosításom, ha ki kellene kapni a mandulámat, vagy elcsapna egy autó. Vagy ha ADHD-gyógyszereket kellene szednem, amiket néhány tanárom szerint már a legelső iskolanapomon fel kellett volna íratni nekem. Stoner amondó volt, hogy helyes, a piruláktól legalább kicsit lenyugodnék. Anya nem volt ennyire lelkes. De a fogorvos kötelező, közölte. Nem mondhatnám, hogy túlságosan boldog lettem volna ennek hallatán. Több srác szerint a fogorvosi rendelő egy igazi kínzókamra, míg mások szerint nem annyira para. Személy szerint lövésem sem volt róla.

Nemsokára aztán rájöttem, hogy a fogfúrás a legjobb dolog, amire számíthatok. Stoner terve egy teljesen újfajta élet volt az ifjú Démon számára, ahogy kifejtette nekem egy reggeli alatt, miután anya lelépett a munkahelyére. Megtanulom az önfegyelmet, mintha a seregben lennék. No nem mintha Stoner egyetlen napot is ott töltött volna. Gondolom, látott valami filmet.

Anyám túlságosan engedékeny velem, közli Stoner, miközben a tálja fölé hajol, hogy újabb adagot szürcsöljön fel a tejes Cheeriosából, én meg csak arra tudok gondolni, hogy úgy zabál, mint egy kutya. Még a vörös műanyag edénye is úgy néz ki, mint egy kutyatál. Anyám rám hagyta a hisztijeimet. De most megtanulom, hogyan élnek a rendes, istenfélő népek, fegyelemben, tisztelve a másikat.

Nincs hozzáfűznivalóm.

Stoner úgy nyúl előre, mint a villám, és óriásit teker le nekem. A kanalam a padlón landol. Cseng az egyik fülem, lángol az arcom. Rábámulok.

– Mit tettem?

– Arrogáns kis seggdugasz. Nem az a fontos, amit tettél, hanem amire gondoltál.

Mire gondoltam? Arra, hogy úgy zabálja a reggelijét, mint egy kutya. Egy kutya fültágítóval a fülében. És hogy az egyik lyukba szívesen pórázt kötnék, és olyan sétára vinném, amit megemleget.

– A következő a szitu – magyarázza Stoner holt nyugodtan, mintha mi se történt volna. Kitörli a tejet a szakállából, majd megvakarja kopasz fejét. Mint mondja, nem meglepő, hogy ennyire elcsesztek engem. Honnan a fenéből tudná anya, hogyan kell felnevelnie egy gyereket, hiszen állami gondozásban nőtt fel, így elkerülhetetlen, hogy egy újabb lúzert hozzon össze. Én meg úgy vagyok vele, hogy ha épp most lúzerezte le anyát, akkor miért is vette feleségül? Kezdem elveszteni a fonalat, miközben arról tart előadást, hogy milyen szerencsések is vagyunk mi, mármint anya és én. Amiért feltűnt ő, és majd helyre rak minket.

Az ökleim az asztalon, közöttük a gabonapelyhes tál, a vörös hajú fejem még mindig a nyakamon. Stoner végez reggelije kutyaszürcsölésével, nem pislogok, nem mozdulok. Én is láttam a katonás filmet. Akár meg is savanyodhat a tej a tálamban, a nappalból éjszaka lehet, semmiség. Itt maradok. Stoner hátralöki a székét, a mosogatóba vágja a tálját, majd kicsörtet. Bevágja az ajtót maga után.

Aztán felszedem a kanalat a földről, és megeszem a reggelimet. Ez az én győzelmem, ha annak lehet nevezni. Megtelek, mint egy csöpögő csap alá tett edény. Megtelek gyűlölettel, miközben kibekkelem őt.

Meséltem Mrs. Peggotnak Stonerről, mire azt mondta, hogy vagy elbeszélget anyámmal, vagy felhívja a gyerekvédelmet. Anyát választottam, így aztán elbeszélgettek. Láttam, hogy anyámat is nyomasztotta Stoner. Talán nem vette észre, hogy mennyire elfajult ez a férfi-a-férfival szarsága. Megpróbált ellenállni. Az egyik este pizzát hozott, és miközben a nappaliban ülve a tévét nézve megettük, arról beszélt vidáman, csiripelő hangján, hogy még mindig van véleménye bizonyos dolgokról, és ezeket joga is van elmondani a házában. Épp reklám ment a tévében.

No és miről?, hangzott Stoner kérdése, erre ő: rólam. Hogy még mindig az ő fia vagyok. Stoner hallgatott. Folytatódott a műsor, épp az Esküdt ellenségek ment, és hirtelen elment az étvágyam. Anya hawaii pizzát hozott a Pro’s ananásszal, a kedvencemet, amit persze ő jól tudott, Stoner viszont nem. Mintha egy titkos üzenet lett volna tőle: ne hagyd el a hajót, még mindig veled vagyok. De Stoner gyilkos tekintetét látva úgy éreztem, annak is örülnöm kell, ha nem jön vissza az, amit eddig ettem.

Véget ért a műsor. Stoner felállt, kikapcsolta a tévét, majd visszaült, és anya felé fordult:

– Értem – mondta végül. – Elvégre a piások és drogosok híresen jók a gyereknevelésben.

Anya tekintete találkozott az enyémmel. Ég a ház, üzente némán, és annyira sajnálom, hogy szinte belehalok.

Tudtam, hogy sajnálja, már legalább százszor jártunk itt. Ez a kilencedik lépés: elnézést kérni mindazoktól, akiket bántottál. Aztán jön a személyes leltár, a spirituális ébredés, az elvek érvényre juttatása, végigrágtuk már az egészet. Anya megpróbálta, és azt hiszem, még mindig próbálkozott.

– Anya józan – szólaltam meg. – Józan lett, hogy megtarthasson engem.

– Téged meg ki a fene kérdezett? – Stoner áthajolt a dohányzóasztal felett, becsukta a pizzásdobozt, és elcsúsztatta onnan, ahol a padlón ültem. Mintha csak egy idomított állat lettem volna, aki most büntetésbe került. Visszafordult anyához: – Annyira szereted a kölyködet, hogy hagyod, hogy a kicseszett szomszédok neveljék. Pedig már beszéltünk erről. De te rám se bagózol. Még mindig többet bassza a rezet Peggotéknál, mint a saját otthonában. Vagy tévednék?

– Nem… – suttogta anya.

– De nem ám. Csak ülsz itt a seggeden, mintha mi sem történt volna, miközben a gyereked a dutyis anyuka kis buzi kölykével rohangál. Vagy tévednék?

Anya hallgatott.

– Azzal a kis buzival, akinek az anyját azért rakták hűvösre, mert szétvagdosta a pasiját. – Stoner hirtelen anya arcába hajolt, és üvölteni kezdett: – Vagy kibaszottul tévednék?

Anya bólintott, majd megrázta a fejét. A rémülettől azt sem tudta, hogy fiú-e, vagy lány. Stoner felém fordult:

– Ez a nagy terved, Démon? Hogy szép kis köcsög legyen belőled?

– Nincs nagy tervem – feleltem. Képtelen voltam elhinni, hogy egyáltalán elhangzik ez a beszélgetés.

– Nincs? Nem szeretnél szerválni magadnak egy fiúcskát, majd jól szétvagdosni, hogy aztán seggbe kúrjanak a börtönben? Talán ilyenfajta emberek lennénk ebben a családban?

Azon járt az eszem, hogy mit szólna ahhoz, ha válaszképpen lehánynám, mert egyre inkább errefelé tartott a gyomrom. De Stoner nem várta meg a válaszomat, ehelyett visszafordult anya felé, hogy még üvöltözzön vele egy sort. Kezdtem kifogyni az anya iránt érzett sajnálatból. Nem az én remek ötletem volt, hogy hozzámenjen ehhez a seggfejhez.

– Mondd meg neki! – üvöltötte Stoner. – Most azonnal, hogy tudja a helyét. Nem mehet át a buzival játszogatni. Se holnap, se soha. Vagy pedig velem kell elszámolnia.

Anya megmondta, és úgy éreztem, soha nem bocsátom meg neki.

Alig tettem ki a lábam a házból az iskola kezdetéig. Egész héten zuhogott az eső, amitől még inkább szobafogságnak tűnt a dolog. Az X-Men, a Vasember, az Exosquad, a Spawn és a Hulk milliomodik ismétlését bámultam a tévében. Amikor Stoner akart nézni valamit, a szobámba vonultam, és a képregényváltozataikat olvastam. Stonert rajzoltam meg szupergonoszként, ahogy ezernyi módon látják el a baját. Egy idő után a rajzfilmek, a képregények és a rajzaim úgy összegabalyodtak, hogy én már sehol sem voltam. Csak egy hallgatag fiú ült a szobában, a belsejében egy kitörésre vágyó szörnyeteggel.

Mit is mondtam korábban? Ha az emberek figyelnek, akkor képesek megkülönböztetni az egyik dolgot a másiktól? Nagy ha. Valószínűleg a legnagyobb ha az egész világon. Miért nem vág valaki semmit a kígyókról, miközben ezer százalékban biztos valamiben az emberek esetében?

Nem ismertek sem engem, sem Pondrót. Ha láttatok volna minket, mondjuk, úgy másodikos korunkban, akkor az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz lettünk volna. Két fehér kölyök, legalábbis nagyobbrészt. A halott apám melungeon volt, ami nagyjából elmegy fehérnek, ez mixelődött a szőke anyámmal. Szóval nem vagyok annyira fehér, mint mások, de ahhoz eléggé, hogy fehér legyek. Két kicsi rosszcsont walmartos tornacsukában, piszkos körmökkel; ha városi nép vagy, akkor asszem, azt mondanád, két pöttöm vidéki bugris. Összeillő páros.

Most előreugrok egyet, amivel megszegem az ígéretemet, de csak egy percről van szó. Kilencedik osztály. Nagyot nőttem, és aprócska vörös bajusz bujkál a szám felett. Pondrónak a válláig ér a haja, szemkihúzót és körömlakkot lopdos az unokatesóitól, vagy rosszabb esetben a Walgreensből. Van zsebpénze, de egy fiú nem sétálhat be csak úgy a boltba ilyesmiket venni. Mivel használni is akarja ezeket. Meg leváltani a tornacsukát is. Mrs. Peggot házi varrású ruháit már korábban megtagadtuk, rojtos szegélyű cowboyingek: kösz, de kösz, nem. Ám Pondró öltözködése mostanában kezd visszatérni a sokkoló kategóriába.

Most pedig vegyél minket alaposan szemügyre: egy heteró és egy homó fiú. Lényegtelen, hogy ki vagy, és mit szólsz hozzá: „Hajrá”, „Legszívesebben lerúgnám a fejét”, vagy akár „Ki a fenét érdekel”, azt látod, amit. Egy fiú és egy meleg. A szemek azt látják, amit meg akarnak látni. Noha pont ugyanaz a kölyök vagyok, aki voltam, ahogy Pondró is. Ugyanaz a jó öreg Pondró.

Én ragasztottam rá ezt a nevet. Kicsik voltunk még, és borzasztóan viccesnek találtuk. Én is terjesztettem tovább. Mert különben mi másnak hívnák a suliban Matty Peggotot, mint Ratyi Matty? Megpróbáltam elejét venni a dolognak. Nem mondhatom, hogy nem ragasztottak hasonló neveket rá, mert persze igen. De a Stonerrel közös esténket leszámítva sosem olyankor, amikor én is ott lettem volna.

Nyilván nem voltam fogalmatlan, tudtam, hogy mit gondolnak róla. De akkor kap igazán életre valami, ha szavakba öntik. Most pedig éreztem, ahogy a féreg belém rágja magát, és mérget köp az agyamba, hogy máshogyan tekintsek Pondróra. Hogy arra gondoljak, mit szólnak az emberek, amikor kettőnkre néznek.

Egészen eddig csak hobbiszinten utáltam Stonert. Aznap este azonban lángra lobbant a gyújtózsinór. Elevenen égetem el a fickót azért, amit a fejemmel művelt.

6. fejezet

Hogyan kötött ki Pondró anyja a börtönben? Mennyit tudtam vajon ebből a sztoriból az idő tájt, amikor mi ketten még a házi cowboyingünkben és rövidre nyírt hajunkkal rohangáltunk? Mrs. Peggot megpróbálta a legrosszabb részeket elhallgatni előlünk, de egy ilyesféle történet legendává válik errefelé, ahol annyira szeretjük felebarátainkat, hogy be sem áll a szánk róluk. Mindenki hallja, akinek van füle, és legalább ennyink akadt.

A szokásos módon kezdődött, egy lány rossz srácba bolondul bele. A lány a Mariah Peggot névre hallgatott. Mindenki egybehangzó véleménye szerint semmi dolga nem lett volna az olyanfajta fickókkal, mint Romeo Blevins. Egyrészt a fickó túlságosan idős volt hozzá, másrészt, valljuk be, túlságosan jóképű. No nem mintha bármi baj lenne Mariah kinézetével, de mégsem ő a család szépsége. Peggotéknak négy lányuk volt, és a három idősebbet az Isten is arra teremtette, hogy iskolai bálkirálynők és az összes Lee megyei fesztivál szépségkirálynői legyenek az 1980-as években. Vezérszurkolók, osztály szépei. June színötös tanuló, de mégis annyira népszerű, hogy bármelyik sráccal randizhat, akivel csak kedve tartja, ami hallatlan dolog. A Peggot lányok aztán rendesen odarakták. Aztán jön a lapos mellkasú, girhes Mariah hugi, aki ráadásul csökönyös, mint egy öszvér. Nem kifejezetten csúnya, de őt aztán senki sem fogja megkoronázni, főleg azután, ahogy rád mered. Mintha csak azt mondaná: meg ne merd kérdezni, hogy én is kicseszett Peggot lány vagyok-e.

Romeo viszont egy igazi tenyészcsődör. Újságmodellalkat, mint azok a J. C. Penney-hirdetésekben szereplő csávók, akik soha a büdös életben nem húznának fel ilyen apukaruhákat, ha nem kapnának érte egy valag pénzt. Ki van pattintva, millió dolláros mosoly, oroszlánkirály-sörény, a teljes csomag. A fene tudja, miért nézett rá egyáltalán Romeo erre a lányra, de Mariah úgy volt vele, hogy megütötte a főnyereményt, és Romeo is épp így volt ezzel: a csaj megütötte vele a főnyereményt. Ha pedig a csaj szeretné megtartani, hogy Romeo kedve szerint részesítse az aranyfarka által nyújtott örömökben, akkor szedje össze magát. Egy-egy randi Romeóval nem egy esetben arról szólt, hogy Mariah átment hozzá kimosni a szennyesét. A fickónak két hálószobás háza van a hegyen Duffield közelében, és menő autószerelő saját felszereléssel és mobil műhellyel. Mégpedig nem a szokásos olajtól szutykos képű szaki, itt elektronikáról van szó. Elvégre ez az a kor, amikor az autókat mindenféle francos áramkörökkel tömik tele az ablakemelőktől kezdve egészen a kézifékig, csak hogy egy pillanat alatt gajra mehessenek. Ekkor pedig feltűnik Romeo a guruló szervizével, és annyi pénzt gombol le rólad, amennyit nem szégyell. Elvégre megütötted a főnyereményt csak azzal, hogy odatolta a csinos képét.

Mrs. Peggotot nem lehet ilyen könnyen átverni, amondó, hogy „nem minden arany, drágám, ami fénylik”, és keményen fogja a lányt. A középsulis Mariah így nem lát más megoldást, mint hogy kiszökdössön. Talán a kishúg is királynőnek akarja érezni magát egy nap erejéig, vagy tényleg szereti a fickót. Akármi is a szitu, nem hagyja ott. Ha pedig esetleg egy-egy pillanatra fontolgatná, Romeo csak ráveti szívdöglesztő mosolyát, és a lányt máris kenyérre lehet kenni. Harmadikos éve állandó veszekedésben telik Peggotéknál: „Nem is ismeritek, igazán kedves”, mire „Persze, igazán kedves, mint a róka a tyúkólban”, majd „Teljesen máshogyan viselkedik, ha csak ketten vagyunk”, mire „Figyelmeztettelek, te jány, hozzám aztán ne szaladj majd bőgve”. Aztán második fejezet, Mariah terhes, és beköltözik a Duffield melletti erdei házikóba.

Mint kiderül, Romeo egyáltalán nem így tervezte a dolgot. Még mielőtt meglenne a gyerek, máris alig van otthon, és nők hadával szűri össze a levet. Mint közli, Mariah szerencsés, hogy az ő ivadékát hordozza. Elvégre ő csináltatta fel magát, nem? Aztán kijön a gyerek, és Mariah már egyáltalán nem érzi úgy, hogy megütötte a főnyereményt, holtfáradt, és azzal nyaggatja a pasiját, hogy legalább egy kicsit maradjon otthon segíteni neki, ne puncikat hajkurásszon. A nyaggatásért cserébe sokkal többet kap az aranyfaroknál és a szívdöglesztő mosolynál. Egy durva összebalhézás után azzal fenyegeti meg Romeót, hogy felhívja nővérét, June-t, összecuccolnak, és elhúznak innen. Romeo válaszul kitépi a telefonzsinórt a falból, kiüti a telefonnal Mariah-t, majd összeköti a zsinórral a kezét. Kivonszolja a sikoltozó lányt a tornácra, és odakötözi a korláthoz. Előkapja a Rugerét, és Mariah szájába tömi a csövét, azt tudakolva, hogy milyen érzés a hideg fémet szopogatni. Majd a nyáltól nedves csővel egy nagy mosolyt rajzol az arcára. Mondván, néha csinálhatná magától is, akkor nem lenne ennyire rusnya. Aztán letépi róla a felsőjét, és hideg nyálceruzájával egy szívet rajzol a mellkasára, mondván, igazán megpróbálhatná szeretni az emberét. Például hordhatna valami szexi rucit e helyett a kicseszett dadaruha helyett. Mi a picsáért feji magát még mindig a kölyök miatt, amikor már majdnem feláll magától, ez gusztustalan. Az istenverte Mariah Peggotnak végre lett egy kis cicije, erre most egy nyüves csecsemő tulajdonát képezi.

Végül Romeo megunja a cécót, elteszi a vasat a zsebébe, és elhajt. Nem is a szerelős kisteherautójában, hanem Mariah Chevy Monzájával, mert azzal jobb autókázni. Mariah elcseszett napja ezzel még nem ér véget, csak most kezdődik. Romeo nyitva hagyja a bejárati ajtót, így Mariah látja Mattyt a járókában. Látja, ahogy megéhezik, és aztán eszét veszti a rémülettől. Matty még messze van attól, hogy járni tudjon, az épp csak felülő, mindig éhes korban van, kisírja a szívét, és rámered Mariah-ra a járóka fehér hálóján keresztül, szomorú kis szeme azt kérdezgeti, miértanyamiértanya?

Első alkalommal két órán keresztül tart a műsor. Majd Romeo hazatér szívdöglesztő mosolyával, és megkérdi, hogy Mariah megbánta-e a dolgot. Azt feleli, hogy igen, majd rohan megnyugtatni és megetetni szegény Mattyt, és a szerelmesek eme fészkében ez jelenti a kibékülést.

Mariah nem mehet el a szüleihez könyörögni, elvégre figyelmeztették. Ráadásul csökönyösebb, mint három szamár együttvéve. Ehelyett nővére segítségét kéri. June még otthon él, de közösségi főiskolára jár, és igazi zseni. Ami azt illeti, az egész Peggot família éles késekből áll, mindegyikük okos és tehetséges valamiben. Leszámítva madárházas Humveet, aki nemrég okozott családi katasztrófát azzal, hogy kicsinálta magát. Sötét fellegek a Peggot-rezidencia felett.

A dolgok rosszabbra fordulnak. Romeo néha napokra eltűnik, majd felbukkan vacsorát és szexet követelve, ha úgy tartja kedve, de többnyire annyira készen van, hogy arccal előre az ágyba zuhan, aztán jöhet akár a világvége is, meg tetszőleges számú személyhívó-csipogás. Mariah jobban kedveli ezeket az alkalmakat, mivel Romeo minden szarral fenyegette már, kiütötte az egyik fogát, a megkötözés pedig családi hagyománnyá vált. Egy este Romeo megint a korláthoz kötözve hagyja, ahonnan tökéletes kilátás nyílik a járókában síró Mattyre. Télre jár már az idő, az ajtó tárva-nyitva, és Mariah biztos benne, hogy meg fog fagyni a gyereke. Üvölthet segítség után, amíg csak kedve tartja, itt fent maximum a baglyok hallják. Addig rángatja a csuklóját, míg már dől belőle a vér, de Romeo jó szakember, tudja, hogyan kell rendesen megkötni egy csomót.

Az első órában a gyerek folyamatosan sír, a végére kicsi vörös arcát takony borítja, összeragadnak a szempillái, remeg az álla. A második órára elcsendesedik, csak fekszik, és őt nézi. A harmadik órában a szem lecsukódik, és az egész kicsi test rángatózni kezd. Mariah csak becsülni tudja az időt, lehet, hogy már három óra harminc percnél járnak, de tudja, hogy nemsokára sötétedni kezd, és ez az a pont, ahol felidézi magában, hogyan kell imádkozni. Jó ideje megfeledkezett már erről, valamikor felsőben, amikor az élet keménnyé válik, és egy lány rájön arra, hogy egyszerűbb dühöngeni, mint bocsánatot kérni, és jobb megmondani, hogy mit akarsz, mint kérni. Még ha Istenről is van szó.

De Mariah-t most a helyére rakták. Vissza a kéréshez. Kérlek, Istenem, ne hagyd, hogy meghaljon a gyermekem. A cicije kőkemény és lángol, egyszerre sír könnyet és tejet, úgy bőg, mint egy tehén. Matty újra bömbölni kezd a sötétben, azt a spéci zokogást veszi elő, amit a csecsemők azokra az alkalmakra tartogatnak, amikor úgy tartja a szükség, hogy elpusztítsák anyjuk szívét. Mariah úgy érzi, mintha egy kést döfnének át a mellkasán, mintha elevenen megnyúznák, de hálát ad Istennek, amiért a gyermeke még nem halt meg a hidegtől vagy az éhségtől, vagy attól a pechtől, hogy ebbe a kibaszott családba született a két hálószobás házukban Duffield mellett. Romeo egészen reggelig nem jön haza. Ez az éjszaka töri meg és formálja újra Mariah-t.

Őszinte megbánást fog színlelni, amikor legközelebb meglátja a vigyorgó Romeót. Élete legjobb alakítását nyújtja, hadd higgye ez a féreg, hogy csak rá várt. De ezen az éjszakán felidéz még egy dolgot, amit ostobaság volt elfelejtenie: jobb dühöngeni, mint bocsánatot kérni.

Elemel egy pengét Romeo autójából, egy jól vágó X-Acto fajtát, majd a testére ragasztószalagozza, hogy kéznél legyen, ha éles helyzetre kerülne sor. A seggéhez erősíti, a pillangós ribancrendszám alá, amiről a szülei még mindig nem tudnak. Újabb titok, ez az édes penge mostantól mindig vele lesz. Ha újra megkötözve találná magát, akkor ez a pillangó bizony elrepül.

Az élét pedig Romeón is beveti. Azon a napon, amikor a fickó a kelleténél eggyel több baszódj meget oszt ki neki és a gyereküknek, mielőtt kiterülne, kellőképp szétcseszve magát ahhoz, hogy Mariah hanyatt fordíthassa és megdolgozhassa. Végigvájja az arcát mind a két oldalán, míg a penge az állcsontjába nem ütközik, hogy egész életében olyan mosolyt viseljen, mint egy igazi szarevő. A mellkasába egy nagy, szív alakú rajzot vés. Nem zavartatja magát az ömlő vértől, sem az arcán vájt sebből kipotyogó sárga zsírdarabkáktól, sem az üvöltéstől, miután Romeo végül feleszmél. Megállja, hogy Lorena Bobbitt módjára a péniszét is lenyisszantsa (talán akkor még nem is találták fel ezt a dolgot), de így is épp eleget tett. Felkapja kicsi Mattyt, majd sipirc, tudván tudva, hogy apu ezzel a fizimiskával aztán nem feszít már modellként egyetlen J. C. Penney-hirdetésen sem.

Meg sem fordul a fejében, hogy Romeo felnyomhatja. Nagyon fiatal még, és jó emberek nevelték, akik elcsesznek ugyan dolgokat, de vállalják is érte a felelősséget. Mariah-t arra tanították, hogy ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát. Meg van róla győződve, hogy a fickó pontosan tudta, mi vár rá, és végre megbánja, amit művelt. De az igazán elvetemültek agyában máshogy mérődnek a dolgok. Az általuk művelt rossz dolgok mindig a serpenyő sebaj oldalára kerülnek. Amit viszont velük tesznek, az dupla súllyal esik a latban.

Romeo Blevins felügyvédezte magát, és éppúgy átvágta az esküdtszéket, mint Mariah-t és mindenki mást, akivel csak dolga akadt. Magából irgalmas szamaritánust faragott, míg Mariah-ból tébolyult, féltékeny picsát. A gyerek még csak nem is tőle van, közölte az aligátorbőr cipőt és aranyórát viselő ügyvéd. Mr. Blevins tökéletesen jól elvolt, amíg Mariah meg nem jelent, és zaklatni nem kezdte. Nem is ez az első alkalom, hogy ilyesmivel gyűlik meg a baja, a fiatal lányok furcsa dolgokat hajlamosak a fejükbe venni, és ráakaszkodnak az olyan férfiakra, akiknek van mit aprítaniuk a tejbe. Más idők jártak ekkoriban, az 1980-as évekről volt szó, amikor még nem volt DNS-teszt, és hittek egy férfi szavának. És a pénzének. Az a szóbeszéd járta, hogy Romeónak megesett a szíve egy leányanyán, akit kihajítottak a szülei, és nem volt hova mennie. Aztán a lány rácsimpaszkodott. Ha csak annyit merészelt tenni, hogy elmenjen este kisegíteni egy szegény öreg hölgyet az autópályán, akinek lerobbant a Camryje, Mariah-nak máris eldurrant az agya. Ahhoz is túlságosan instabil, hogy a saját gyerekéről gondoskodjon, ahogy az orvos tanúvallomásából is kiderült. Kétszer is teljesen legyengülve, kiszáradva vitte be a sürgősségire szerencsétlen flótást.

Minél többet zokogott és kiabált Mariah kínzásról és egész éjszakás kikötözésről, miközben a gyermeke szenvedett, annál zakkantabbnak tűnt. Romeo tíz tanút vonultatott fel, ő egyet sem. Peggoték mindent megtettek érte, de nem versenyezhettek az aligátorbőr cipős ügyvéddel, az ilyesfélék akár más fajba is tartozhattak volna. Ráadásul azt sem tudták, hogy mit higgyenek. Végig azt hallgatták, hogy Romeo akár a csillagokat is lehozná Mariah-nak, aki aztán túl büszke volt panaszkodni, és csak June-nak mesélt, de ő sem tudott a legjaváról. Senki sem látta a kikötözött Mariah-t. A tárgyalás idejére a sérülései már begyógyultak. Romeo sérülései nem. Talán észrevetted már, hogy mindig a szép embereknek szeretnek hinni, utánuk meg a legjobban elcsúfítottak következnek. Romeo mind a két kategóriába beleillett. Az esküdtszék szerint Mariah azért torzította el az arcát, és tette tönkre az életét, hogy más nők rá se nézzenek, és így megtarthassa magának.

A történetet kis adagokban kaptam meg az évek során. Az emberek kétkedése és sajnálkozása fűszerezte. Azon sóhajtoztak, hogy az életveszélyt okozó testi sértés alig pár nappal Mariah tizennyolcadik születésnapja után történt. Gondolhatod, hogy nem volt se torta, se születésnapi gyertyák. Romeo nem volt romantikus alkat, Mariah meg annyira rossz passzban volt, hogy jó eséllyel el is feledkezett róla. Ettől még a nagykorúság nagykorúság. Ha előbb veti sutba a nyavalyás büszkeségét, akkor nagyobbat szólhatott volna, hogy Romeo fiatalkorúval szűrte össze a levet, és Mariah-t nem felnőttként ítélték volna el. Lehúzott volna némi időt a javítóintézetben, és teljesen más életet kezdhetett volna aztán Pondró anyjaként. Ő csakis erre vágyott.

A tizenkét éves börtönbüntetés kezdetén az igazán elvetemülteknek való spéci börtönbe, a Marionba dugták. Elvégre igazán elvetemült volt.

Annak idején, amikor legnagyobb szüksége lett volna rá, egyetlen szavát sem hitték el ennek a lánynak, ma pedig az ő változata a szentírás. Egy pillanat sem telt el, az emberek máris kicsi Matty felett gügyögtek, arról áradoztak, hogy milyen szép gyerek, hát igen, az alma nem esik messze a fájától. Mindenkinek megvan a maga keresztje. Mrs. Peggotnak is le kellett húznia a saját büntetését azért, hogy azt mondta Mariah-nak, hogy hozzá aztán ne szaladjon bőgve. Nemsokára az egész város tudta: a saját lányát kitagadó anya. Így aztán Mrs. Peggot hordta a keresztet, cserélte Matty pelenkáját, és ő tanította meg bekötni a cipőjét.

A fene tudja, ez hogyan klappol az én sztorimhoz. Romeo kisteherautójával ismeretlen tájak felé hajtott el, ahol új arcával bármiféle történetet elő tudott adni, amihez csak kedve tartotta. Sohasem láttam a rémisztő mosolyát, csak rémálmaimban. És néha fényes nappal a fejemben. Miközben azon tűnődtem, hogyan festene Stoner ilyen szépen kifaragva. Ha kígyók között alszol, akkor neked is megjön a kedved a harapáshoz. Ennyit tennék hozzá.

7. fejezet

Elkezdődött az iskola, és alig vártam, hogy kiszabadulhassak a szobafogságból. Az első napon a főúton kellett elcsípnünk az iskolabuszt, mert a mi utunkat elmosta a folyamatos eső. Igazából nem tűnt olyan rossznak a helyzet, de a buszsofőrök nem a bátorságukról híresek; a legtöbbjük idős hölgy volt, ráadásul az iskolának nem volt pénze megjavíttatni a buszt, ha kimegy a kereke. Mindegy is, jó egy mérföldet sétáltunk fentről, ahol mi laktunk. Kilencen voltunk, köztük egy elsős ikerpár és két szerencsétlen középiskolás, akikről már ekkor is tudtuk, hogy egész életükre lőttek nekik. Buszoztak. Már ennyire zsenge koromban is egyértelmű volt számomra, hogy ha betöltöd a tizenhatodik évedet, és sikerül betolni a segged valami bolti pakoló vagy gyorséttermi melóra, akkor sima ügy egy járgány beszerzése. Kis bandánk az út mentén várakozott, miközben mellettünk felnőttek hajtottak a kocsijukkal erre és arra – a mázlista kevesek munkába. Pondróval úgy vigyorogtunk, mint a tejbetök, és egymás vállát lapogattuk, annyi szarság ragadt belénk az elmúlt hetekben, amit el kellett egymásnak mondanunk. Vagy esetemben éppenséggel magamban tartanom, már ami Stoner szavait illeti, melyek még mindig a fejemben ólálkodtak.

Ám a suli a szokásos suli volt. A matekóra hozta a formáját: Sziasztok, gyerekek, üdv újra az órán! Emlékeztek még a matekra? Nem, Mr. Goins, lövésünk sincs róla. Az ötödik osztályos töri pedig Virginia államról szól, ahogy mindenki tudja, így aztán Jamestown elkárhozott telepeseiről ment a rizsa. Pondróval egyből visszatértünk a régi kerékvágásba: gumival lődöztük az öngyilkos hajlamú darazsakat, melyek irodalomórán az ablakra vetették magukat. Lányok után kutattunk az ebédlőben, hogy sültkrumpli-adományokat gyűjtsünk. Kevéssé ismert tény: Pondró majdnem egy évvel idősebb nálam, de a csecsemőkorában átélt szarságok miatt pluszidőbe telt neki, mire elérte az óvodás méretet. No és hogyan kerültünk egy osztályba? A szokásos mázlink. Az iskolában Pondróval mintha ezer mérföldnyire lettem volna Stonertől. Ha a fickónak az volt a terve, hogy annyira utáljak otthon lenni, hogy megszeressem a sulit, akkor tökéletes munkát végzett.

A tanítás végén az elsős ikrek anyukája várakozott a buszmegállóban terepjárójával, hogy felvigye a hegyre a csöppségeket, komoly esélyeseként az Év Anyukája díjnak. A banda többi tagja oldja meg, ahogy akarja. Elképzelhetetlen volt visszatérni a teljes Pondró-tiltó rutinhoz, még csak azt sem tudtuk, hol kezdődik a tiltott zóna. Józan paraszti ésszel nézve látótávolságra a házunktól. Elütöttünk pár órát, hogy biztosra menjünk, mielőtt felcaplattunk a hegyre. Bedugtam a fejem az ajtón, és elkiáltottam magam üdvözlésképpen, de senki sem volt otthon. Beslattyogtam, kivettem egy Snickerst a hűtőből, majd irány a szobám. Sztori vége. Álmaimban.

Anya hazatér a munkából, bekiabál, hogy reméli, jól telt az első nap a suliban, visszakiáltok, hogy okés volt. Majd megjön Stoner.

– Mi az istenfasza ez, Démon? Gyere ide azonnal!

Behoztam magammal némi sarat a konyhapadlóra, és Stoner totálisan bekattant ettől. Sima sárról beszélünk. Gyerek vagyok, a lakóhelyünk pedig mintha egyenesen sárból készült volna. Rendben, levettem a cipőmet, kiraktam a tornácra, majd megfogtam a vödröt és a felmosót. Rosszabb takarításban is volt már részem. Anya a visszaesései idején a vécékagylót ölelő piások közé tartozott. Talán ezért ilyen gyenge az én gyomrom is. Most a mosogatókagyló mellett áll, egy kukkot se szól, keze a szája előtt, nehogy valami kibukhasson rajta. Stoner az ajtóban csípőre tett kézzel, mintha csak a Szökés Alcatrazból genyó börtönigazgatója lenne.

Nekilátok feltörölni a padlót, mire Stoner megkérdezi, hogy mi a fenét művelek. Azt felelem neki, hogy feltörlöm a padlót, magamban hozzátéve, hogy te is látnád, ha lenne szemed hozzá, te barom. Erre azt mondja, hogy szerinte ez nem lesz elég. Drágám, fordul anya felé, szerinted elég feltörölni?

Anya rámered. Némán megrázza a fejét: nem.

Stoner egyetért vele. Nagy nehezen rájövök, hogy azt szeretné látni, hogy a padlón térdelve egy ronggyal sikálom fel a kicseszett linóleumot. Egy vödör vízzel és Cloroxszal, hátha valakinek a padlóról támadna kedve enni, majd esetleg nyitni egy baszott tetoválóműhelyt.

Rendben, felsikálom a padlót. Hozzáteszem, még bőven abban a korban vagyok, amikor az anyukák nem szeretik, ha a gyerekük Cloroxszal szórakozik, és tudtommal az én anyám is közéjük tartozik. A kipárolgásától némileg betéptem. Végül befejeztem, és kimostam a felmosórongyot a mosogatóban. Anya még mindig ott áll, és továbbra sincs az egészhez semmi hozzáfűznivalója. Stonerre nézek, ideje lenne elhúznom a csíkot, mielőtt idehányok vagy elájulok.

– A fiad szerint tiszta. Szerinted is az?

Anya meglepődve nézett rá.

– Vagy inkább úgy fest, mint a szokásos fél gőzzel elvégzett baromkodása? Még mindig kicseszett sárnyomok vannak a padlón. Megvakultál talán? Tényleg nem látod, mennyi sarat hordott be az istenverte fiad?

Anya furcsán festett. Aznap a szokásos munkaruhája volt rajta, laza nadrág, begombolt blúz, Croc szandál az egész napos álláshoz, a haja lófarokban, hogy professzionálisnak tűnjön. De a tekintete merev volt, mintha bedrogozott volna. Ami viszont teljesen kizárt. Azt szerettem volna, hogy kapjon elő egy pengét, és vagdossa fel Stonert? Nem. De csináljon valamit. Ébredjen fel végre-valahára, és értse meg, hogy egyszerűbb dühöngeni, mint bocsánatot kérni. De dühöngésfronton anya csak arra volt képes, hogy kisírja a szemét, és kihányja a beleit. Végül megszólalt:

– Damon, menj még egy kört, és súrold fel rendesen.

Lószart. Nem volt mit felsúrolni. Anya látása tökéletes volt. Ez volt a feje egyetlen része, ami rendben volt. Mindegy, újra felsúroltam a padlót, az összes dühömet beleadva, hogy a végén már a linóleumból se nagyon maradt. Újra kiöntöttem a vödröt, kimostam a rongyokat, majd a vödörbe vágtam őket, mintha csak a külső pályáról bombáztam volna haza a baseball-labdát. Elmentem Stoner mellett, hogy elhúzzak innét. Megragadott a pólómnál fogva, és visszarángatott.

Hová a picsába mennék, érdeklődött, amikor még kurvára nem végeztem. Nézzünk csak rá a nappalira, mondta. Még több sárnyom a szőnyegen. Tegyük hozzá, az a szőnyeg alapból mocskos és régi volt, az idők kezdete óta foltok borították. Messze nem anya és én voltunk ennek a háznak az első lakói. Stoner megkérdezte, hogy mit látok, mire azt feleltem, hogy egy redvás szőnyeget. Mire ő: az ám. És meg kell tisztítani. Elvégre hogyan is edzhetne valaki a súlyaival ilyen mocskos padlón?

Volt ezzel kapcsolatban pár tippem, de magamban tartottam őket. Anya súrolókefét és StainZawayt nyomott a kezembe, majd elbújt a konyhába. Stoner felettem állt, amíg a cloroxos rongyokkal súroltam a foltokat, majd szőnyegtisztítót fújtam rájuk, és menet közben úgy elszálltam, mint a győzelmi zászló. Pondróval már kipróbáltuk korábban erre a célra a StainZawayt, és tanulságos leckén estünk át. Vannak ennél rosszabb és jobb cuccok is a szipuzáshoz, a StainZaway igazi gyorsvonat Rókázásfalvára. Főleg, ha bónuszként egy kis hipó is akad.

Így aztán csak a rókázásra tudok gondolni, majd hirtelenjében Stoner rám parancsol, hogy tisztítsam fel a hányásomat, majd annak a foltjait, és egész addig fogok itt térdelni StainZawayt szívva, amíg valaki nem nyír ki valakit. Nem tart már sokáig. Takony ömlik az orromból, a fülemben őrült kalapácsolás, a fejemben az X-Men rajzfilm főcímdala megy végtelen ismétlésben. Ugyanaz a dallam újra és újra, saját bejáratú filmzeném, miközben őrjöngő súrolásom közepette lyukakat vájok az istenverte szőnyegbe: Dá-na-na-na NA na na! Dá-na-na-na NA na na! Fogalmam sincs, hogy ez ömlik-e a számból is, de a jelek szerint igen, mert Stoner rám üvölt, hogy kussoljak. Én erre visszaüvöltöm, hogy Dá-na-na-na, mert ekkor már teljesen elment az eszem.

Csak annyi maradt meg bennem, hogy szanaszét dobálom a szoba berendezését, mire mind a két karomat hátracsavarja az egyik kezével, a másikkal meg befogja a számat, így nem kapok levegőt. Nem maradt más, ráharapok a kezére. Édes Jézusom, micsoda érzés, ahogy fogaim a húsba mélyednek, és megízlelem a vért. Mintha én lennék Sátán, és egész életem erre a pillanatra készített volna fel.

A szobámban végeztem szétcseszett szájjal, és reméltem, hogy belül semmi sem csesződött szét, bár nem lehetett kizárni ezt a lehetőséget. Az ágyamon ülve hallgattam az éktelen csörgés-zörgést, ahogy Stoner az ajtóm elé pakolta idióta súlyzóit, hogy biztosan ne legyen menekvés Alcatrazból. Számban vér ízét éreztem, az övét és az enyémet. Átvillant a fejemen, hogy remélhetőleg nem kaptam hepatitis C-t, vagy valami hasonló szarságot, de anya folyton esküdözött, hogy Stoner teljesen tiszta, sosem nyomott drogot. Miután rendesen befalazott, üvöltözés hallatszott, többnyire Stoner hangja, néha anyámé. Majd csend. Talán elmentek valahová. Vagy leültek, és harapnak valamit, mielőtt elkezdődne a Házi barkács aktuális része. Nekem aztán rohadtul mindegy volt.

Összegömbölyödtem az ágyon, és sírni kezdtem, amiért utáltam magam, majd felkeltem, és rókáztam egy újabb kört. A szemetesembe, mivel a fürdőszoba elérhetetlen volt. Feljött a Snickers és a jófej fogyizós lányoktól szervált sült krumpli maradéka is, ami elég nagy kár, mivel nem igazán volt kilátásban vacsora.

A szökésen gondolkodtam. Az ablakon kijutni nem lett volna semmi trükk, mert csak pár hüvelyknyire nyílt ki. Bár ki is lehet törni. Meglehetősen nagyot esnék, mivel a mobilházunk a meredek domboldalon állt, de pár törött csonttal kivitelezhető. És mi történne ezután? Az egyetlen hely, amit hirtelenjében el tudtam képzelni menedékként, a Peggot-ház volt a szomszédban, ami egyértelműen túlságosan közeli. Mi jöhetett még szóba? June néne ugrott be, elvégre neki szokása volt a kóbor állatok befogadása. Elfogott a bűntudat, hogy egyszer sem hívtam fel Emmyt, de anya nem volt hajlandó fizetni a távolsági hívásért. Emmy biztosan szerzett már azóta új pasit magának. Így is ő járt a fejemben, amint a végzetkastélyában raboskodik, és még jobban sajnáltam most a saját fogságom közepette. De meglehetősen necces ügynek tűnt úgy elstoppolni Knoxville-ig, hogy ne kapcsoljanak le a zsaruk, ráadásul fogalmam sem volt arról, hogy pontosan hol laknak. Végzetkastély, első emelet. Micsoda hasznavehetetlen pöcsfej voltam. Születésem óta tudtam, hogy anyámra nem számíthatok, és mégsem álltam elő egyetlen nyavalyás B tervvel sem.

Nem engedtek el az iskolába másnap, bár hallottam, ahogy anyám figyelmezteti Stonert, hogy előbb-utóbb feltűnik a gyerekvédelem, ha túl sokáig maradok felszívódva. Erre ő annyit mondott, hogy ha anyám ennyit tud a gyereknevelésről, akkor hogy a fenébe sikerült fiú helyett egy veszett kutyát összehoznia. Anya a munkába indulás előtt még megpróbálta elmagyarázni neki, hogy ki kell engednie WC-re, és valami kaját is kellene adni nekem. Majd Stoner kegyeire bízott. Nem igazán akadt mondanivalónk egymásnak.

Pár nap múlva visszaengedtek a suliba, de a szobafogság maradt. Nyomorúságos lét. Elmondtam Pondrónak, hogy a szökésen gondolkodom, de lebeszélt róla. Azzal biztatott, hogy acélidegeim vannak, és el fogok bánni Stonerrel. Nem tudom, hogy hány nap telhetett el így, talán három vagy négy, és egy szörnyűségesen unalmas hétvége. Az egész egybefolyt. Estéim a Stoner és anyám által egymás fejéhez vágott szarságok hallgatásával teltek, és nem volt ínyemre, amit hallottam. Nagyon nem. Ezzel Peggoték is így lehettek, mivel ilyenkor kora ősszel minden ablak nyitva volt még. A jegyzetfüzetembe rajzolva próbáltam kizárni a tudatomból a hangokat, és milliónyi zseniális módot találtam ki a Kőgonosz elpusztítására. Szemgolyók és fültágítók szakadtak ki belőle, mellettük szóbuborékok: Paff! Paff! Vagy órákon át vertem a baseballütőmmel a falat: puff, puff! Hogy végre fogják be, vagy csesszék fel magukat, már ha ehhez még segítségre lett volna szükségük.

Majd az egyik kései estén kivágódik a szobám ajtaja, és ott áll Stoner. Egy szál pólóban és gatyában méltat engem figyelmére, miközben én egy zacskó Cheetost falok az ágyamban fekve, mert miért is ne. Közben egy Bosszúállók-képregényt olvasok úgy a kilencezredik alkalommal.

– Anyád látni szeretne – közli velem.

Ez aztán érdekes fejlemény, gondoltam, vajon mi a trükk? Semmi kedvem sem volt feltápászkodni az ágyból, de ő csak állt ott. Azt sem tudtam, hogy itthon van. Stoner többnyire elhúzott esténként valami extra melót csinálni, vagy ami még valószínűbb, kiengedni a gőzt, mert ki a fenének kellett volna sör épp záróra környékén? Anélkül ért haza, hogy hallottam volna a teherautóját vagy a motorját. Nyilván. Megkérdeztem tőle, hogy anya mit akar, mire azt felelte, hogy meg akarja mutatni, mennyire szeret. Kellően bizarr kijelentés ahhoz, hogy a torkomban kezdjen dobogni a szívem. Kiabálni kezdtem anyának. Csend.

– Anya! – kiabáltam még hangosabban, és kirontottam a nappaliba. Senki, semmi. – ANYA!

Hirtelenjében csak arra tudok gondolni, hogy az isten verje meg, elköltözött. Ő ment hozzá ehhez a féreghez, és most itt hagyott vele. A konyhában szemét mindenütt, a mosogató piszkos edényekkel tele. Ginesüveg az asztalon, a francba. Üres. Nem éppenséggel ismeretlen látvány számomra. Stoner arckifejezése láttán ölni tudnék.

A hálószobában van. A ruhájában fekszik, még a cipő is rajta, teljesen ki van ütve. Hanyatt hever, nem halott, mert ez az első, amit ellenőrzök. Lélegzik, szóval még nem fullasztotta meg magát. Gyógyszeres üvegcsék az ágy melletti izén, zárva, így egyenként csavarom le a gyerekbiztos kupakokat, összesen hármat. Fogalmam sincs, mik lehetnek, Xanaxnak és hasonló szarságoknak nem kellene itt lenniük, de istennek hála, az üvegcsék nem üresek. Nem küldte le a teljes adagot, a jelek szerint csak sétakocsikázásra indult, nem a teljes kicsekkolásra. De ettől még simán eljuthat oda, elvégre anya nem tartozik a legóvatosabb sofőrök közé.

– Hívd a mentőket – mondom Stonernek, mire az idiótája megkérdezi, hogy minek.

– Hívd a mentőket! – üvöltök rá. – Az isten verje meg, te ostoba seggfej! Lehet, hogy túladagolta magát.

Ezen a ponton már az sem érdekel, hogy mit fogok kapni Stoner jutalomprogramjában az ostoba seggfejért. Már jól tudom. Az élet, ahogy eddig éltük, véget ért.

8. fejezet

Végül én kaptam marokra a telefont, miközben Stoner megpróbált leütni, és akkora ricsajt csaptunk, hogy Mr. Peggot kezdett el dörömbölni a konyhaajtón, hogy mi folyik itt. Stoner közölte, hogy megbánom még ezt a telefonhívást. A magam részéről nem tudtam, mire gondoljak. Vajon anya tényleg meghalt volna, vagy csak hozza a formáját, kihányja a kihánynivalót, hogy aztán újabb Seagram-nyugtató fiesztákat csaphasson? Átvészelhettem volna a Stoner-korszakot? Akkor azt hittem, hogy ennél már nem lehet elcseszettebb az életem. Egy jó tanács: sose gondoljátok ezt.

A mentősofőr mellett utaztam, miközben megpróbáltam bekötni a cipőmet. A farmeremet sikerült felhúznom a mentő megérkezése előtt, de a házból a cipővel a kezemben kellett kifutnom anya hordágya mellett. Ennyire gyorsan zajlott le az egész. Nyomunkban Peggoték autója. Stoner hátul utazott anyával, mivel ekkor már az „Így uram, úgy uram, igen uram, a férje vagyok” rizsát nyomta, és majdnem eldurrant az agyam a hazugságait hallgatva, kezdve azzal, amikor megkérdezték, hogy ki hívta ki a mentőket. Természetesen ő. (Hogy mi van?) Páciens neve, születési dátum, a gyógyszeres üvegcséket kikapja a zsebéből, ahová gyorsan elcuccolta őket. Megerősíti, hogy az üvegcséken olvasható nevek anya munkatársaihoz tartoznak, és közli, hogy megkapják majd tőle a magukét. Totálisan tisztelettudó, Ó, istenem, nem gondoltam volna, mintha csak egy vasárnapi bibliakör tanára lenne. Sosem hallottam még ilyen sokat beszélni úgy, hogy egyetlen „seggfej” vagy „anyabaszó” sem hagyta el a száját. Megszületett volna a zsír új Stoner, akiből végre férfit faragtak a szörnyűséges események? Haha.

Végigszáguldottunk a Long Knob Roadon, a sziréna üvöltött, az út mentén aprócska települések békésen alvó emberekkel. Pennington Gapbe érve átsüvítettünk az összes piroson, és aztán a kórházban is voltunk. Nem engedtek be a sürgősségire, és abba a terembe se, ahová a vizsgálat után tolták anyát, mert gyerek vagyok. A váróban üldögéltem Peggotékkal a végtelenségig. Kopogott a szemünk az éhségtől, így Mrs. Peggot elment, hogy kivadásszon az ételautomatából mindent, amit csak lehet, és forró kávét szerváljon Mr. Peggotnak. Fejenként négy csokit ettünk meg, majd Pondró elterült az összetolt műanyag székeken, és durmolni kezdett. Mrs. Peggot amondó volt, hogy haza kellene mennünk, elvégre nekünk másnap az iskolában lenne a helyünk. Ebben a pillanatban tűnt fel a gyámügyes hölgy, hogy beszélnie kell velem.

Fogalmam sem volt, hogy ki ez a hölgy. Megmondta a nevét, az egyik fülemen be, a másikon ki. Zöld dzseki és szoknya volt rajta, különböző zöldek, és úgy festett, mint akinek száz évig kellene aludnia ahhoz, hogy kiheverje azt, ami a szívét nyomja. Igazi táskás szemek, akár az apródat is tárolhatnád azokban a táskákban. Megkérdeztük, hol van Miss Trudy, aki a családsegítőnk volt az elmúlt években, mire közölte, hogy Miss Trudy már nem dolgozik náluk. Reggel új családsegítőt kapok, aki talán ő lesz, talán nem. Csak épp ő volt ügyeletben most, ami, gondolom, megmagyarázta a táskás szemeket. Azt mondta Peggotéknak, hogy nyugodtan menjenek haza, ő elvisz oda, ahova mennem kell. Ettől beparáztam. Ki a fene ő, hogy tudja, hova kell mennem? Közöltem vele, hogy köszi, de nem, elmegyek Peggotékhoz, mint mindig, amikor anya rehabon volt. A családsegítős hölgy csak nézett rám: kölyök, neked itt nem osztottak lapot.

Mrs. Peggot adott még pár csokit, amiket a zsebembe tömtem, és némi aprót, hogy tudjam használni a pénzes telefont, ami akkoriban még létező dolog volt, és azt mondta, hogy azonnal hív, amint el tudnak jönni értem. Aztán irány egy kis szoba a megbeszélésünkre, Táskás Szem vs. a Démon. A szokásos kérdésekkel kezdte, amelyeket mindig feltettek, majd komolyra fordította a szót, és Peggotékról kérdezősködött: történt-e bármi náluk, amitől kényelmetlenül éreztem magam. Összezavarodtam, arra gondoltam, amit én műveltem velük, mint amikor szétcsesztem a tévéjüket, vagy amikor Pondróval elcsentünk ezt-azt. Jó pár kört megtettünk, mire rájöttem, hogy mit kérdez: molesztált-e engem Pondró vagy Mr., esetleg Mrs. Peggot. Stonernek minden bizonnyal benne volt a mancsa ezekben a kérdésekben. Közöltem, hogy nem, semmi ilyesmi nem történt, és egy másik molesztálóról, Stonerről szeretnék beszélni.

Rendben, felelte, vágjunk bele, és bele is vágtam. Csak hogy lássátok a szitut, hajnali három van, nem ettem semmit aznap a Cheetoson meg a csokin kívül, túl fáradt vagyok az illedelmes viselkedéshez, és jobban ki vagyok akadva Stonerre, mint a falióra. A nő megkérdezte, hogyan lehetne a legjobban jellemezni a kapcsolatunkat. Azt feleltem, mint két fickót, akik közül az egyik a puska csöve előtt áll, a másiknak meg a ravaszon az ujja: maga szerint milyen kapcsolat ez? Ha pedig ismerné őt, akkor higgye el nekem, hogy maga szeretne a ravasznál lenni. Még valami olyasmit is mondtam, hogy ha rajtam múlna, akkor nem puffantanám le egyből, hanem először a térdét lőném el, majd a könyökét, hadd könyörögjön. Táskás Szem mindent serényen lejegyzett.

Újabb kérdéseket tett fel, ahogy ő nevezte, a nevelőapámmal kapcsolatban, amiből kitűnt, hogy egyáltalán nem vágja a helyzetet. Kérdések a felhasadt ajkamról, amiről már meg is feledkeztem, és amelyek újabb emlékeztetők voltak a mentő hívásakor folytatott mókázásunkról. Éreztem, hogy a bal szemem körül monokli készülődik, a jobb oldalam pedig annyira sajgott, hogy ha tehettem volna, levegőt sem veszek. Táskás Szem megkért, hogy vegyem le az ingemet, hogy vethessen egy pillantást a sérülésre, amitől csecsemőnek éreztem magam. Egy fényképezőgépet vett elő a táskájából, és fotózni kezdett. Azt is megkérdezte, hogy mi a helyzet az övön aluli területekkel. Szó sem lehet róla, feleltem, már így is legszívesebben a föld alá bújtam volna szégyenemben. Elég szar ügy elveszteni egy harcot, nem kell hozzá még az is, hogy az emberek évkönyvekbe ragasszanak róla képeket.

A Stoner elleni támadásaimról szeretett volna beszélni, azaz az úgynevezett harapásos incidensekről. Közöltem vele, hogy nem voltak incidensek. Amennyiben visszaeső bűnöző lettem volna, úgy már nem lennének fogaim. Ezt leírta. Egész addig folytathattam volna, amíg el nem fogy a tintája, de egy idő után éppolyan hosszan, elnyújtva fújta ki a levegőt, ahogy azon az estén June néne. A lassan elszivárgó nők, akikre a rendrakás marad, miután a fickók letépték egymás testrészeit. Az ő számára szimplán egyike voltam ezeknek a fickóknak. Rá akartam üvölteni, hogy nem tisztességes küzdelemről van szó. Stoner pszichopata, én meg egy nyamvadt tízéves vagyok.

Aztán valami vizsgálat következett. Erősködtem, hogy annyira nem ruháztak meg, de azt mondta, hogy ez valamiféle mentális aspektusról szól, hogy el lehet-e engedni engem. És mi van akkor, ha nem? A jegyzetfüzetére pillantottam, amibe az előbb jegyezte fel gyilkos vágyaimat. Jól tudtam, hova jutsz, ha megölsz vagy bántasz valakit azért, mert az agyad felmondta a szolgálatot: a Marionba. Börtön a zakkantaknak szögesdróttal és őrtornyokkal, legalábbis Pondró szerint. Ahova először elpaterolták az anyját. Majd egy idő után rájöttek, hogy a mezei elcseszett nők közé tartozik, nem pszichó, így átpakolták a Goochland női börtönbe. Pondró mind a két helyen meglátogatta.

Valószínűleg elbambultam, mert hirtelenjében egy férfi kezét éreztem a vállamon. Ing és nyakkendő, nem fehér doktorköpeny. Mellkasán a rettegett kitűző. Felültem, azt mondtam, hogy „igenis, uram”, majd megkérdeztem, hogy a Marionba küldenek-e. Láttam rajta, hogy alig állja meg, hogy el ne mosolyodjon. Megkérdezte, hogy mit tudok a Marionról. Fáradtnak tűnt, de nem úgy, mint Táskás Szem, inkább egy „ne nehezítsük meg a másik dolgát a kelleténél jobban” pillantást vetett rám. Azt feleltem, hogy igazából semmit, azt leszámítva, hogy nem akarok oda kerülni. Azt felelte, hogy nem kell félni, megoldjuk a dolgot. Leült, végigvettük a szokásos kérdéseket, majd Stonernél kötöttünk ki. Csak nagyon dühös voltam-e rá most, vagy tényleg a megölésén gondolkodtam. Megkérdezte, hogy szoktunk-e vadászni, vannak-e fegyvereink, ha igen, el vannak-e zárva, vagy hozzájuk tudok-e jutni. Majd azt kérdezte, hogy voltam-e már annyira szomorú, hogy legszívesebben csak elaludtam volna, és soha többé nem keltem volna fel. Azt feleltem, hogy nem igazán, de olyan már volt, hogy legszívesebben csak elaludtam volna, hogy aztán egy másik házban ébredjek fel. Azt mondta erre, hogy ez érthető.

Valamivel később visszajött Táskás Szem, és közölte, hogy minden rendben. A jelek szerint megúsztam a Mariont. De anya állapota miatt jó pár hét Stonerrel közös időtöltés elébe néztem volna, ami viszont nem az igazi, ezért egy új tervvel folytatjuk, amibe mindenki beleegyezett. A „Démon nem megy haza” tervvel. Anya a jelek szerint legalább annyira magához tért, hogy lemondjon egyetlen gyermekéről.

Milyen nem otthoni opciók állnak rendelkezésemre, tudakolta: megbízható felnőttek, anya munkatársai, bárki, akiknél maradhatnék. Peggoték és pont, közöltem. Ami viszont nem volt opció. Mint elmondta, Stoner panaszt tett ellenük, és azt ki kell vizsgálni, mielőtt felmerülhetne az elhelyezésem náluk. Hülyeség. De az is felmerült bennem, hogy talán Peggoték szénája sincs teljesen rendben Pondró dutyis anyjával és a megemlíthetetlen Humveevel. Nem az ő hibájuk, de az emberek hajlamosak egyből a legrosszabbra gondolni. Az alma nem esik messze a fájától, és a többi. Majd June néne jutott eszembe. Mi van akkor, ha ismerek egy megbízható felnőttet Knoxville-ben, kérdeztem, de Táskás Szem azt felelte, hogy a bürokrácia miatt nem hagyhatom el az államot. Talán Emmy ottléte is valamiféle törvénysértés lehetett. Ez megmagyarázná, hogy miért hallgattak róla, mint a sír, bár June néne nem az a törvényen kívüli fajta volt. Ekkor már csak aludni szerettem volna. Egy másik, kicsi szobába vitt át, ahol lefekhettem az ágyra.