A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Adam Zeman: The Shape of Things Unseen – A New Science of Imagination

Bloomsbury Publishing Plc, London, 2025

Fordította: Szarvas Szilvia

Copyright © Adam Zeman, 2025

This translation of The Shape of Things Unseen is published by Gabo Kiadó Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Epigraph extract of The Human Story by Robin Dunbar reproduced with permission from Faber and Faber Ltd

Hungarian translation © Szarvas Szilvia, 2026

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Darida Benedek

Tördelő: Baseline Stúdió

Borítóterv: Somogyi Péter

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-615-110-212-1

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Rorynak és Islának
– és természetesen Natalyának, Florának és Bennek

„Minden valódi, amit el tudunk képzelni.”

Pablo Picasso

„… Velence tükrét tizenhat láb mélyen

Csorgó könnyel teli kutak vizében,

Kik sírtak, szemükben a lángok,

A holdig is felérő házakat látok,

A Napot is látom az Éj medrében,

És az embert, ki mindezt képzeli szépen.”

Ismeretlen szerző

„Az elme külön élete, a képzelet képessége az, ami megkülönböztet minket a többi teremtménytől.”

Robin Dunbar

TARTALOM

Bevezetés: a képzelet rövid áttekintése

I. RÉSZ A képzelet hatóköre

1. fejezet Ahogy látunk – a mindennapi képzelet

2. fejezet Felruházás – a kreatív képzelet

3. fejezet Mások lelke – a társadalmi képzelet

II. RÉSZ A képzelet tudománya

4. fejezet Képzeljük el – a reproduktív képzelet

5. fejezet A csodálatos látvány – a produktív képzelet

6. fejezet A jövő teremtése – képzelet az agyban

7. fejezet Homo prospiciens – a fejlődő képzelet

8. fejezet Esti mesék – a képzelet tanulása

III. RÉSZ A bekerített képzelet

9. fejezet Látomások és hangok – az elme és az agy hallucinációi

10. fejezet Csalás – téveszmék és „a gondolat betegsége”

11. fejezet Átprogramozás – a képzelet kezelése és tréningje

12. fejezet Extrém fantáziák – szárnyaló képzelet

Epilógus: Miért képzelődünk?

Kiegészítés az agyról

Köszönetnyilvánítás

A képek forrása

Képek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Bevezetés: a képzelet rövid áttekintése

Képzeljünk el:

Egy almát

A mennydörgés hangját

Egy dinoszauruszt

A konyhánkat

Franciaország térképét

A kakukkfű illatát

Anyánk szemét

Az első csókunkat

A bársony érintését

A következő nyaralásunkat

Hogy nyerünk a lottón

Egy atom belsejét

A Föld belsejét

A képzelet varázserőként segít minket, hogy kilépjünk a jelenlétből. Segítségével átgondolhatjuk a múltat, előre jelezhetjük a jövőt, beléphetünk egy író vagy filmrendező virtuális birodalmába, jelen lehetünk a teremtés első pillanataiban, a kozmosz szélén, a szubatomi világban. A képzelet átjárja ébrenlétünk, és még álmaink óráit is. Úgy vélem, a képzelet némely megnyilvánulása a lehető legsajátosabb emberi képesség; kulcs hihetetlen sikereinkhez, de a legmegsemmisítőbb kudarcainkhoz is. Ez a könyv a képzeletet járja körbe: a természetét, eredményeit, az elégtelen működése okozta gyötrelmeket, és a figyelemre méltó tudományos felfedezéseket, amelyek segítenek megmagyarázni létét.

Noha a képzeletet mindig is ünnepelték, amióta létezik írott történelem, ezt a könyvet nem írhattam volna meg egy korábbi évszázadban. Olyan elméletek ihlették, amelyek átalakítják az önmagunkról alkotott gondolkodást, ugyanakkor e teóriákat még nem ismerik és értelmezték széles körben. Ezek az elképzelések az ember eredete, valamint az emberi elme és az emberi agy tanulmányozásából születtek. Célom, hogy az emberi természetről alkotott megállapításaikat mindenkinek megérthetővé tegyem, függetlenül az illető hátterétől.

Az első elméletet már meg is fogalmaztam: a képzelet az emberi gondolkodás sarkalatos jellegzetessége. Talán nem járnak folyamatosan kreatív gondolatok a fejünkben, ugyanakkor szüntelenül képzelt világokban járunk, mikor éppen a jövőn törjük a fejünket, elfelejtett emlékeket idézünk fel, mások életébe képzeljük magunkat, vagy a tudomány elképzelt területein járunk. Olyan mélyen el lehet merülni ezekben az élményekben, hogy olykor csak külső behatásra szakítjuk meg az elménkben töltött hosszú időt.

A második elmélet lényege, hogy a való világ szinte ugyanúgy kreatív elménk alkotása, mint számtalan virtuális megfelelője. A felnőtt gondolkodás, melyen keresztül a világot szemléljük, valójában „kontrollált hallucináció”{1}, és nagymértékben függ felhalmozott tudásunktól, illetve az abból eredő bonyolult előrejelzésektől. Ha nem tanultuk volna meg, hogyan kell látni és hallgatni, a kiváló amerikai pszichológust, William Jamest idézve „kirobbanó, zsibongó zavart” keltene bennünk, valahányszor kinyitnánk a szemünket, vagy a környezetünk zajait hallgatnánk. A világról alkotott (többnyire) koherens szemléletünk nemcsak a tudásunk terméke, hanem élő teremtmény is, a cukor- és oxigénéhes, független agyunkban zajló hihetetlenül bonyolult folyamatok eredménye. A legtöbbször észre sem vesszük, hogy agyunk és testünk milyen lenyűgöző munkát végez, hogy fenntartsa a környezetünkről és a magunkról alkotott tapasztalatainkat.{2}

A harmadik elmélet összekapcsolja az elsőt és a másodikat: ha megértjük hétköznapi, észlelésen alapuló tapasztalatszerzésünk tudásfüggő, modellalapú, előrejelzések irányította, generatív természetét és agyunk autonóm működését, képzeletteremtő képességeinket is sokkal könnyebben értelmezhetjük. Ahhoz, hogy képzelt világokba léphessünk, mindössze „offline”, tudatosan kell használnunk dinamikus, tapasztalatteremtő idegrendszerünket. Elképzelhető, hogy sok állat képes „offline” tapasztalatok szerzésére: egy álmodó kisállat szuszogása és nyüszítése arra enged következtetni, hogy álombeli élete nem különbözik túlzottan a miénktől. Ugyanakkor akad egy lényeges különbség a mi és a kisállatunk képzelt élete között: mi, emberek irányítottan is tudjuk használni a képzeletünket. Nincs okunk feltételezni, hogy a föld bármely másik állata képes lenne erre. Ha arra kérek valakit, hogy képzelje el, ahogy egy napos tengerparton sétál, élvezi a homok érintését a lábán, a nap melegét a bőrén, a levegő sós illatát, valószínűleg meg is teszi. Nem valószínű, hogy bármely más földi teremtmény képes lenne parancsra aktivizálni a képzeletét.

Noha a képzeletünk privát jellegűnek tűnik, a negyedik elmélet szerint tulajdonképpen hiperszociális természetünkön alapul, emberi működése különleges evolúciós folyamatok eredménye. Az evolúció több millió éve alatt agyunk és viselkedésünk radikális változáson ment keresztül, míg végül felbukkant a biológiailag kulturális teremtmény, azaz mi, az emberek, akik már képesek vagyunk szimbólumokon, így például különböző nyelveken keresztül leírni a világot, és általuk képzelt világunkat is fenntartani, keretek közé rendezni. Fontos ugyanakkor megjegyezni, hogy e szimbólumok, miközben lehetővé teszik a gondolataink megosztását, el is választanak a környezetünktől. Segítségükkel akarva-akaratlanul is átalakítottuk a világot. De vajon képesek vagyunk józan elméletet alkotni a képzeletről? Nem túl elvont és megfoghatatlan fogalom ahhoz, hogy komoly tudományágak is foglalkozzanak vele?

Imago, imaginor

A szavak csodálatosak: a gondolat ősi szerszámai, melyeket számtalan emberi elme koptatott simára használat közben. Ha megvizsgáljuk, miként jöttek létre, arra is fény derülhet, hogyan gondolkodunk a jelenben. A képzelet szó latin megfelelője, az imaginatio az eym hangsorból származik, ami az alábbi jelentésekkel bírt: pár, iker, utánzás.{3} {4} A hangsor és a hozzá tapadó jelentés legalább hatezer éve jelen van: része volt a rengeteg mai nyelv ősének tekinthető proto-indoeurópai nyelv szókincsének, és az abból leszármazó számtalan nyelv – például az urdu, az orosz és az angol – ma beszélt formájában is szerepel.

Mire az eym szó származékai több mint kétezer évvel ezelőtt megjelentek a latin nyelvben, jól meghatározható jelentéssel rendelkeztek.{5} A latin imago hasonlóságot, megjelenítést, utánzást jelent: lehet szobor, portré, vagy egy színész előadása is. A szó mögött húzódó elképzelés hidat épít világunk tárgyai és az elme belső világa között, mivel a megjelenítés fogalma utalhat gondolati reprezentációra, vizuálisan ábrázolt képre, vagy akár egy gondolatra is.{6}

Hasonlóképpen, az elképzelni jelentésű latin ige, az imaginar vonatkozhat egy kép szobrász vagy festő általi megjelenítésére, de arra a folyamatra is, ahogy saját magunkban vizualizálunk, alkotunk meg egy képet. A közös nevező az ábrázolás ideája, akár a fejünkben, akár a való világban történik, párosításként vagy utánzásként. Ez a jelentés mindmáig velünk él. Gondoljunk a retinaképre, amit a szemlencse a szemgolyó hátsó részében hoz létre a világról. Egy pszichológus azt mondaná a látottakra: észlelt kép. E képek a jelen levő dolgokhoz kapcsolódnak, de a legtöbben akkor is el tudunk képzelni egy tárgyat, ha az nincs jelen: például egy almát, a hálószobánkat, a tengert. Sőt, akkor már próbáljunk elképzelni valami újat is: például egy mosolygó, rózsaszín, gumimatracon lebegő elefántot! E képek mind belső testi vagy gondolati világunkhoz tartoznak, de, ahogy a latin imaginar szó is jelzi, a híd fennáll a belső és a külső világ között. Ha megdöbbentő hasonlóságot tapasztalunk két jelenség között, azt mondjuk: egymás kiköpött másai. Máskor művészi képmást emlegetünk. A látás kiemelt helyet foglal el a képzelet világában, de a pszichológusok számontartják az auditív és a motorikus képzeletet is. Egy író a szavak használatával bármilyen képet fel tud idézni.

Ahogy a kép, a képzelet szó is több feladatot láthat el. A képzelet jelenthet képalkotást, például álmodozás közben vagy egy pszichológiai teszt során. De jelenthet alkotást, például egy történet, elmélet vagy kísérlet kapcsán, ami új, és bizonyos értelemben hasznos dolgok létrehozását jelenti. Jelenthet „gondolkodást, elmélkedést, töprengést is”{7}. De elképzelhetem azt is, hogy jelen esetben egyelőre nem túl meggyőző az érvelésem. A képzelet több úton is megnyilvánulhat. Ha a kép hidat alkot a belső és a külső, az elme és a világ között, a képzelet számtalan utat nyithat a világ ábrázolásának: képeken, nyelvben, vagy akár kép nélküli gondolatokban is. Már maga a megfogalmazás (elképzelem), és a képekre vonatkoztatott alkalmazása is arra enged következtetni, hogy a képzelet mindig teremtési folyamat. A kép és a képzelet szavak használata azt mutatja, hogy a látás elsődleges szerepet játszik tapasztalásunkban. Ezért érdemes ismételten hangsúlyoznom, hogy a következő fejezetekben néha olyan képi formákra is utalok, amelyek nem vizuálisak (például egy gitár „hangképére”), vagy akár érzékszervi képekre is – például, amikor elképzelem, mennyire várják olvasóim, hogy rátérjek a lényegre!

A képzelet nem tudományos fogalom, de a jelentéscsokor, amit magában foglal, több ezer évnyi intenzív használaton van túl, és alapvető pszichológiai igazságokat testesít meg. A jelen levő, a hiányzó, a soha nem létező dolgok elképzelésének képessége, a világról alkotott széles körű gondolkodás, a teremtés mind szorosan összekapcsolódik. A képzelet fogalma mély kapcsolatokat jelez az észlelés, a megismerés és a kreativitás között. A képzeletünk során létrejövő párosítás és másolás egyaránt emberi erőforrás. Ez az ábrázolási folyamat a fejünkben és azon kívül is létrejöhet. Ahhoz, hogy megértsük, hogyan működik, meg kell értenünk az agyunkat, a kultúránkat és az eredetünket. Ez a könyv ezen az úton segít végig.

Formát kap, mi láthatatlan

Mielőtt fejest ugranánk a képzelet tengerébe, hadd mutassam be röviden, mi vár ránk. A könyv három részre tagolódik.

Az I. rész bemutatja a képzeletet.

Az 1. fejezet megmutatja, hogyan járja át mindennapjainkat a képzelet; a 2. fejezet arról szól, miként jelenik meg a művészetben, a tudományokban és a technológiában; a 3. fejezet pedig arról, hogyan szövi be a képzelet az életünket mint kulturális lények életét.

A II. rész a képzelet tudományáról szól, a fogalom legtágabb értelmében.

A 4. fejezet áttekinti a vonatkozó kutatásokat, a dolgokról alkotott érzékelésünket, illetve hogy miként tevékenykedünk, ha híján vagyunk az érzékelésnek; az 5. fejezet bemutatja a kreativitás, más szóval alkotó képzelet pszichológiáját; a 6. fejezet pedig felvázolja, milyen agyi események teszik lehetővé a képzeletet. A 7. fejezet áttekinti a képzelet fejlődését; a 8. fejezet pedig azt, hogyan alakul ki az embergyermek képzelete.

A III. rész a képzelet nyavalyáiról, orvoslásáról és szélsőségeiről szól.

A 9. fejezet bemutatja hallucinációk színes, de rémisztő területét; a 10. fejezet a téveszmék és az ideák betegségének természetét; a 11. fejezet feltárja a képzelet gyakorlati, terápiás és kommunikációs használatát; a 12. fejezet pedig megvizsgálja a képzelet szélsőségeit, melyek olyan emberekben nyilvánulnak meg, akik nem képesek érzékszervi képalkotásra, vagy éppen olyan élénk az érzékszervi képalkotásuk, hogy az magával a fizikai érzéssel vetekszik.

Az epilógusban összefoglalom az elmondottakat és búcsút veszek az olvasótól.

I. RÉSZ
A képzelet hatóköre

1. FEJEZET
Ahogy látunk – a mindennapi képzelet

„Amilyen az ember, úgy lát.”

William Blake levele dr. Trusler tiszteletesnek,
1799. augusztus 13.1

I. Álmodozások katalógusa

Londonban nőttem fel, de évekkel ezelőtt elköltöztem onnan. Ha visszalátogatok, néha felkocogok egy jól ismert, meredek zöld domboldalon, ahonnan remek kilátás nyílik erre a csodálatos városra. Tiszta hajnalokon vagy rózsaszín naplementéken sok helybelit vonz a Primrose Hill: kocogókat, térképeikbe bújó turistákat, kutyasétáltatókat, kéz a kézben sétáló párokat. A bámészkodásban van egyfajta intimitás; a szépséget nézve szolidaritást érzünk egymással. William Blake, a költő két évszázaddal ezelőtt írt erről az érzésről, és szavait a dombon álló emlékműbe vésték: „Társalogtam a Természetfölötti Nappal – a Primrose Hill ölén láttam őt.” Blake 1757-ben született, és élete nagy részét London belvárosában élte le. Látnoki költő és művész volt, és a képzelet elszánt bajnoka. Egy megrendelőjének, aki panaszkodott, hogy túl elrugaszkodott a munkája, ezt írta: „Nekem ez a világ nem más, mint az elrugaszkodottság, a képzelet folyamatos látomása.”{8} Blake képzelőereje közel sem volt mindennapi. Kortársai, többek között William Wordsworth, a költőt teljesen bolondnak tartották, és még családja is gyanakvással viseltetett iránta. Felesége így panaszkodott egy barátjának: „Kevés időt töltök Mr. Blake társaságában, mert ő mindig a Paradicsomban jár.”{9}

Ahogy azonban egy mai pszichológus, Jonathan Smallwood megfogalmazza: Blake „vágya, hogy megszabaduljon az azonnaliságtól”, közel sem ritka törekvés.{10} Egy 2010-ben, a Science magazinban megjelent tanulmányban a Harvard két pszichológusa beszámol egy vizsgálatról, amelynek keretében 250 000 adatot tanulmányoztak, melyet 5000 ember szolgáltatott nekik. A résztvevők beleegyeztek, hogy jelentést adnak arról, éppen mit csinálnak és mit tapasztalnak, amikor a telefonjuk véletlen időközönként emlékezteti őket erre.{11} A jelentések 46,9 százalékában tetten érhető volt az álmodozás, ami a hétköznapi tevékenységek során rögzített adatok legalább 30 százalékában megjelent, egyet kivéve: a szeretkezést. A világon több hasonló, „leíró tapasztalati mintagyűjtésen” alapuló kutatást is végeztek, és mind arra a következtetésre jutott, hogy hétköznapi tevékenységeink negyede-fele során álmodozunk.{12}

Többet álmodozunk a jövőről, mint a múltról, ami szerencsés, mert a múltra irányuló álmodozás sokszor elszomorít minket. A Harvard kutatócsapata így foglalta össze: „az álmodozó elme boldogtalan elme”, mivel az elmélkedés a semleges és negatív témákon az átlagosnál rosszabb hangulatot eredményezett.{13} A legszélsőségesebb esetekben részben a klinikai depressziót is táplálhatja a kóros mértékű, kontrollálhatatlan tépelődés a múltbeli eseményeken, mert veszteségérzést, az értéktelenség érzését vagy bűntudatot kelt – vagy akár mindhármat egyszerre. Olykor tisztában vagyunk vele, hogy álmodozunk, és dönthetünk is úgy, hogy megszakítjuk e tevékenységet, de elménk sokszor anélkül kalandozik el, hogy észrevennénk. Ilyenkor lehet a legmélyebb az érzelmi bevonódás. Nem gondoltam úgy, hogy különösebben hajlamos lennék az elkalandozásra, amíg eszembe nem jutott, milyen könnyen kalandoznak el a gondolataim: ha akár csak hallok egy új álláslehetőségről, magamban már búcsút mondok a kollégáimnak, felkészülök az első munkanapomra, lakást keresek az új lakóhelyemen – miközben még el se küldtem az önéletrajzomat. Mondanom sem kell, hogy a jövőt sokkal inkább élénken látom, mint amennyire realisztikusan.

Még akkor is gyakran járunk máshol, amikor jelen vagyunk mások társaságában. Rendszeresen jut eszünkbe valamilyen humoros vagy megható pillanat, ha barátokkal vagy a családunkkal beszélgetünk, ha leülünk a házastársunkkal vagy egy kollégával, hogy megtervezzünk egy jövőbeni eseményt. Vagy éppen akkor, ha egy konferencián ülünk, és egész nap elmerülünk a gondolatainkban, esetleg ha begubózunk a kanapén és hagyjuk, hogy magával ragadjon minket egy könyv vagy egy film. Természetesen kockázatokkal is jár, ha elveszünk a gondolatainkban. Gödörbe is léphetünk töprengés közben, mint az ókori filozófus, aki csak a csillagokra figyelt. Mindannyiunkban él az erős késztetés, hogy kivonjuk magunkat az „azonnaliságból”.

Ahogy elbúcsúzom a Természetfeletti Naptól és elindulok lefelé a Primrose Hillről, már a hazaútra figyelek, végig a csatorna és az állatkert mellett, át a parkon. A testmozgás visszaránt minket élő testünkbe, de be kell valljam, mire az állatkerthez érek, gyakran elkalandozom.

II. A képzelet mintázata

Londonban töltött gyerekkoromban a nagyapám sokszor elvitt a város kevéssé ismert, de annál csodálatosabb galériáiba: a Wallace Collectionbe, a Dulwich Picture Gallerybe, a Kenwood House-ba. Szenvedélye részben rám is átragadt: közepesen intenzív, de tartós függőség köt a galériákhoz. Kamaszkoromban különösen szerettem a National Galleryt – ez a hely különleges ajándék Londonnak. A belépés ingyenes, bárki beugorhat, akinek a Trafalgar Square-en van dolga, hogy láthassa a világ legszebb alkotásait az itáliai reneszánsz műveitől kezdve Constable csodálatos felhőábrázolásaiig.

Valami azonban összezavart. Noha a látogatásaim után úgy éreztem, élénken emlékszem minden teremre és festményre, otthon nem tudtam felidézni a konkrét részleteket. Könnyedén emlékeztem az ottlét élményére, de amire emlékeztem, amit elképzeltem, igen messze állt a látottak hűséges és pontos másától. Negyven évvel később kicsit jobban értem a jelenséget. Abban, hogy az egyes emberek mennyire intenzíven és hogyan élik át a képzelet megtapasztalását, igen nagy különbségek lehetnek. Nézzük, mit mond David Hume, a 18. századi filozófus, a skót felvilágosodás jelentős alakja: „Ha behunyom a szemem és a dolgozószobámra gondolok, az elképzelt ideák pontosan ábrázolják a dolgozószobámban érzett benyomásokat; minden részlet a másik részletben rejlik.”{14} Hume-nak az ideák az érzékszervi tapasztalatok halvány képét jelentették, de az ő esetében e képek megbízhatóan és részletesen jelennek meg, bár a konkrét tapasztalatnál halványabban. Ez nem is olyan ritka: a kutatások szerint a népesség 3-11 százaléka számol be intenzív képekről, mikor jeleneteket vagy tárgyakat idéznek fel, amelyek „olyan élénkek, mintha valódiak lennének”.{15} Az ilyen élénk képzelőerővel megáldott emberek gyakran nehezen különböztetik meg az álombeli jeleneteket a valóban megtörténtektől.

Elsődleges érszékszervünk a látás, ami az emberi agy kapacitásának körülbelül felét foglalja le, és lehetővé teszi a változatos vizuális észleléseket. Mások azonban hasonlóan intenzív tapasztalatokról számolnak be más érzékszervek esetén is. Egy hegedűművész elmondta nekem, hogy mindig szól egy dallam a fejében. Ez megdöbbentett, mivel az én elmémben többnyire csend van. Mozart teljes hangversenyeket hallott fejben, és alig várta, hogy lekörmölhesse ezeket.{16} A fent említett vizsgálat véletlenszerűen adott jelentéseinek negyedében számoltak be belső beszédről.{17} Nem túl sok emberre jellemző, de egyesek élénk ízlelési, szaglási vagy tapintási képekről számolnak be.{18}

A képalkotás nem korlátozódik az öt klasszikus érzékszervre. Bizonyos mértékig azt is el tudjuk képzelni, amit online tapasztalunk. A legtöbben motorikus, kinesztetikus érzékelésünkre alapozva el tudjuk képzelni, milyen a busz után futni, vagy éppen mosogatni. Sokan számolnak be arról, hogy nem tudják vizualizálni a tárgyak térbeli viszonyát, inkább elvontan, sematikusan képzelik ezt el. Legalábbis részben képesek vagyunk ismét átérezni korábbi élményeket: szomorúságot, örömöt, éhséget, fájdalmat. Egyes dolgokat túl fájdalmas elképzelni, mert a képzelet is erős érzelmi hatást vált ki. A költő John Keats, ahogy halálos betegen, tuberkulózistól gyötörve feküdt, megrendítően írt szerelméről, Fanny Brawne-ról: „borzalmasan élénken él képzeletemben: látom őt, hallom őt, minden, amim van, rá emlékeztet, és lándzsaként szúr át”.{19}

Keats húsba vágó érzékenysége azonban kész rejtély a népesség 2-3 százalékának, akik egyáltalán nem rendelkeznek képalkotó képzelőerővel. A vizualizációs készségeket egyáltalán nem birtokló emberek létezését először a figyelemre méltó, Viktória korabeli pszichológus, Sir Francis Galton írta le az 1880-as években{20}, azonban se ő, se a tanítványai nem végeztek további kutatásokat a jelenségről. 2015-ben edinburghi kollégáimmal 21 embert vizsgáltam, akik nem rendelkeztek úgynevezett mentális szemmel, és az afantázia kifejezést használtuk, hogy leírjuk e jelenséget.{21} Arisztotelész kifejezését, a phantasia szót alkalmaztuk, és az a- fosztóképző utalt a hiányra. Nagy meglepetésként ért a kutatást követő közérdeklődés: egyszer egy reggeli tévéműsorban beszéltem a tanulmányról, és öt percen belül ömleni kezdtek az e-mailek. Az egyik legemlékezetesebb üzenet egy Szilícium-völgyi vállalkozótól, Blake Rosstól, a Mozilla Firefox egyik megalkotójától érkezett, aki szenvedélyes Facebook-posztban állapította meg, hogy ő is afantáziás: „Ha azt mondom, képzeljetek el egy strandot, el tudjátok képzelni az arany homokot és a türkiz hullámokat. Ha piros háromszög elképzelésére kérlek titeket, ti már rajzoljátok is a fejetekben. Fel tudjátok idézni anyukátok arcát? Hát persze! Nyilván mindenki másképp éli meg mindezt: egyesek képesek fotorealisztikusan elképzelni a strandot, mások csak elmosódottan. Van, aki kitalál egy strandot, más egy korábban már felkeresett partot idéz fel. Némelyeknek kicsit több erőfeszítésbe kerül kitölteni a képet, mások nem is tudnak sokáig koncentrálni – de magát a vásznat szinte mindenki látja. Én azonban nem! Életemben soha nem képzeltem el semmit! Nem »látom« apám arcát, vagy a pattogó kék labdát, a sráckori szobám vagy a tíz perccel ezelőtti futásom! Mindig azt hittem, hogy a bárányok számolgatása csak metafora! Harmincéves vagyok, és fogalmam sem volt, hogy egy ember képes ilyesmire! Az agyam eldobom!”{22}

Sokan számoltak be hasonló élményekről. Egy levélíró szerint: „amikor először hallottam erről, valami a helyére kattant!”. Kiderült, hogy jelentős számú afantáziás ember él a társadalomban, akik hosszú ideje próbálták leírni pszichológiai természetük e tulajdonságát, és nagyon örültek, amikor végre néven tudták nevezni.

Az afantázia minapi újrafelfedezéséről még ejtünk majd szót. A belső szem (illetve, mint például Blake Ross esetében, tudatos érzékszervi képzelőerő) nélkül tökéletesen boldoguló emberek létezése arra hívja fel a figyelmet, mennyire változatos képi tapasztalatokkal és belső szemlélettel élünk. Így kamaszkori döbbenetem is értelmet nyert, amikor nem értettem, emlékeim miért olyan élénkek, mégis elmosódottak: átlagosan élénk a képzelőerőm, de túllép az érzékszervi spektrumon. Látok a belső szememmel, hallok a belső fülemmel, és járok a belső lábammal, mindezt viszonylag könnyedén. Amikor felidéztem a galériát, azt képzeltem el pontosan, milyen volt ott lenni: milyen volt a padló a lábam alatt, a nyugodt légkör, a vásznak illata, az a bizonyos hangulat. Mindez ugyanúgy szerepet játszott a képzeletemben, mint a festmények emléke. Az elsődleges tapasztalat és az események újratapasztalásának e gazdagon integrált képessége egyaránt kulcsfontosságú eleme meggyőződésünknek, hogy felidézett emlékeink valódiak, még ha az apró részletekre nem is emlékszünk. A legtöbb időt valahol máshol töltjük, nem az itt és most világában. Álmodozunk, álmodunk, a múlton elmélkedünk, várjuk a jövőt, elveszünk a fikcióban és a virtuális világban. A legtöbbünk esetében a kísérő tapasztalatok érzékszervi alapúak, hasonlóan az észleléshez. Jó azonban nekünk, ha ilyen gyakran kivonulunk közvetlen környezetünkből?

III. Máshol lenni

A tűnődő elmének megvannak a veszélyei. Mindannyian hajlamosak vagyunk rá, hogy túlzott mértékben kapcsolódjunk le a valóságról. A minket ért vagy általunk okozott trauma, balszerencse, károkozás könnyen átveszi felettünk az uralmat, és a belőlük fakadó bánkódás bánattal szövi át teljes mentális horizontunkat. A poszttraumás stressz-szindróma középpontjában a pillanatok, egy jelenet vagy katasztrófa emléke áll. A harag, az egyik legkevésbé kifizetődő emberi érzés képes megváltoztatni a történelmet: túlságosan is sok felkelés, polgárháború, népirtás forrása a jogos vagy koholt sérelem.

És ha éppen nem a múltbéli igazságtalanságokon vagy szerencsétlenségeken tépelődünk, akkor a jövőbeli fenyegetések tartanak sakkban minket: hogyan mondjunk el egy hírt, miként tartsuk be a határidőt, hogyan fizetjük majd ki a számláinkat?

A legrémisztőbb kilátás természetesen mindannyiunknak a halál elkerülhetetlensége – vagy, mint Hamletnek, a „rettegésünk egy halál utáni Valamitől – a nem ismert tartomány / Melyből nem tér meg utazó.”{23} {24} Ádám és Éva ettek a tudás fájának gyümölcséből, és kivettettek az Édenből. Sorsuk azt az elidegenedést jelképezi, ami onnan ered, hogy ismereteink miatt immár nem vagyunk ártatlanok. És mégis, az elidegenedés másik oldalán áll a leginkább minket jellemző és hatalmas emberi lehetőség, a képzelőerőnk. „Valaha a képzelőerőm jelentette nekem a mindenséget”, közölte velem egy ismerősöm, amikor egy, a képzelőerőről szóló konferencia után vacsorázni indultunk. Nem tudós volt, de lenyűgözött érdeklődésének intenzitása. „Enélkül túl sem éltem volna az elmúlt éveket”, folytatta. Arra gondoltam, hogy talán börtönben ülhetett, és mint kiderült, valóban így történt: hat évet töltött le fehérgalléros bűnözésért. Elmondta, hogy fizikai bezártságát ellensúlyozandó elméjében igyekezett széles területeket bejárni. A börtönben töltött évek alatt rengeteget tanult, hogy azzá a filmrendezővé váljon, aki lett.

A fogvatartottság élménye közismerten új megvilágításba helyezi a képzeletünk adta erőforrások lehetőségeit. Viktor Frankl így ír az auschwitzi szörnyűségektől való képzeletbeli menekülés fontosságáról: „A belső élet felfokozottsága segítségül szolgált a fogoly számára, hogy menedéket találjon létezésének üressége, pusztasága és spirituális szegénysége elől… Elképzeltem, hogy buszra szállok, kinyitom a lakásom ajtaját, felveszem a telefont, felkapcsolom a villanyt. És az emlékek sokszor könnyeket fakasztottak.”{25}

Akár saját testünk is rabságba ejthet minket. Jean-Dominique Bauby, a Szkafander és pillangó (Le scaphandre et le papillon) szerzője, eredeti szakmája szerint divatújságíró, az agytörzsét érintő agyvérzést kapott – az agynak ez a része irányítja az izommozgást és a végtagokat. A sztrók után saját teste lett a börtöne. Egész teste lebénult, de emlékezete és képzelőereje nem – ezért ezekre összpontosította mentális energiáit. „Meglátogathatom az asszonyt, akit szeretek, bebújhatok melléje, megsimogathatom álmában az arcát. Fellegvárakat építhetek…”{26} {27}

A képzelet megszabadíthatja elménket a bezártság bilincseitől, akár fogvatartók, akár betegség tette ránk azokat, de még ennél is többre képes. Ahogy felszabadítja a gondolatainkat, a csodához hasonló lehetőséget biztosít „más életekre”{28}, lehetővé téve, hogy belépjünk más emberek gondolataiba és világába. Ez történik, valahányszor egy barátunk élménybeszámolóját hallgatjuk, egy regényt olvasunk, vagy elindítunk egy filmet. Sir Thomas Browne, a 17. században élt orvos fia így írt festő húgának, Bettynek: „Noha sokat utazom, hiszem, hogy a tollad és a papírod az igazi utazók. Hány síkságon repülnek át, hány dombot, erdőt, tengert teremtenek? Te nemcsak látni vagy képes a világot, hanem teremteni is.”{29}

A tapasztalat megosztásának e képessége lehetővé teszi, hogy kontinenseken és századokon átívelve teremtsünk kapcsolatokat, olyasmihez vonzódjunk, ami felvilágosodással szolgál és megvigasztal minket.

A képességünk, hogy a képzelet erejével elszakadjunk a jelenvalóságtól, Janus-arcú. Elválaszt minket a teremtés többi részétől, elszigetel minket a világunktól és egymástól, ugyanakkor az elképzelt tapasztalatok megosztásának képessége egyúttal össze is köt minket. Ez emberi létünk egyik legnagyobb paradoxonja. Folyamatos feszültséget hoz létre két vágy között: az egyik lehetőség szerint meg akarja ragadni a tapasztalat azonnaliságát, amiből eltávolíthat minket a fenyegető képzelet; az ezzel ellentétes vágy pedig az „azonnaliságtól való szabadulásra” irányul, és a képzelet örömmel tesz neki eleget. Vajon csak a jelenbeli életre kell törekednünk, mert ahogy Marcus Aurelius, a sztoikus filozófus és Róma császára írta, „mindenki csak a jelenben él”{30} {31}, vagy elmerülhetünk a múltban, a jelenben és a lehetségesben is? Mindannyian megtapasztaljuk mindkét utat. A képzelet, mint majd látjuk, emberként születési előjogunk. A „kognitív kontrollt” alkotó négy sajátos képességünk összesített eredménye és jelképe, forrása a fajunkat meghatározó kreativitásnak. Enélkül aligha jutnánk bármire, és mégis: gyakran szabadulni igyekszünk az általa kínált menedéktől. Erre sok módunk nyílik. Tudatosság, meditáció, utazás, természetjárás, tánc, sport, színjátszás, tudatmódosítás, szex: mind segíthet, hogy egy időre elszakadjunk a tapasztalat ősi azonnaliságától.

Akárhogy is, a képzelet életünk nagy részében jelen van. Mint ahogy az afantázia és a hiperfantázia példáján is látszik, imaginatív tapasztalataink intenzitásában és minőségében hatalmas, láthatatlan különbségek vannak. A legtöbbünknek azonban a tapasztalat finom, de alapvető érzékszervi minőség. Ahogy leírjuk bejárati ajtónk kinézetét, egy macska dorombolásának hangját, mindezt gyenge benyomásként érzékeljük. Vajon mindkét irányból működik ez a kapcsolat? Egymásba folyik az érzékelt és az elképzelt? A válasz segítségünkre lehet abban, hogy megértsük, hogyan jön létre a képzelet.

IV. Mindig a jelentés nyomában

A képzeletünk sokszor álcázza magát érzésnek, ám sokszor az érzéseink is részben képzeltek – és olykor hamis következtetésekre is vezetnek. Aki utálja a pókokat, sokszor a földön heverő cérnacsomót is nyolclábú szörnynek nézi. Kamaszként egy éjjel felébredtem, és iszonyodva láttam, hogy ágyam lábánál egy csíkos inges ember áll. Már fel is kiáltottam: „mi a franc folyik?!”, amikor a betörő és az inge már fényjátékká alakult, amit a szomszéd léckerítésének árnyéka vetett a szobám falára. A behatoló első látásra hihetetlenül, tapinthatóan valódinak tűnt. A szemem és az agyam gyors, bár pontatlan magyarázatot kínált a rejtélyes jelenésre: „jelentést keresett”. Ha tényleg ott állt volna a betörő, a reakcióm valószínűleg elijeszti. Az ehhez hasonló illúziók tünékenyek, de korrigálhatók: ha közelebbről megvizsgáljuk őket, szertefoszlanak. Más illúziók azonban nem korrigálhatók: tudjuk, hogy bizonyos optikai csalódások megtévesztők, mégsem tudjuk felülírni a tapasztalatot, bármennyire is igyekszünk. (1a, 1b ábra). Ahogy a 16. századi filozófus és udvari tanácsos, Francis Bacon írta: „az érzékelés előbb éri el a képzeletet, mint az ész ítélete”.{32} A vizuális tapasztalásunkat létrehozó folyamatok átlépnek az elérhető információkon. Intelligens benyomásoknak tűnnek, még sincs felettük racionális hatalmunk.

1A ÁBRA: A három figura ugyanakkora

1B ÁBRA: A vonalak egyforma hosszúak

Az illúziók bizonyítják, hogy az észlelés nem ad pontos lenyomatot a fizikai valóságról, továbbá arra engednek következtetni, hogy elménkben és agyunkban aktív folyamatok zajlanak, amikor a világot szemléljük, még ha úgy is érezzük, hogy maga a látás nem igényel erőfeszítést. A kétértelmű ábrák, melyek lehetővé teszik, hogy másképp értelmezzük őket, mint az eredeti, statikus képeket, egyúttal arra is rávilágítanak, hogy a szemlélő aktívan részt vesz a benyomás kialakításában. A stimulációban semmi sem változik, de amit látunk, az igen. Így logikus, hogy a változás bennünk megy végbe (2a és 2b ábrák).

2A és 2B ÁBRA

A nővérem nem rajong a vitorlázásért, de a férje igen lelkesen űzi a sportot. Ahogy Törökország partjai mentén hajóznak, a nővérem a parti hegyeket nézi, hogy megnyugodjon. A parttól egy kilométerre a fák és a bokrok gyönyörű képeket alkotnak: ott egy teve, itt egy zsiráf, egy gazella és egy strucc. A „pareidolia” (szó szerinti fordításban: mellékes kép) lehetővé teszi, hogy ott is jelentést és mintázatokat találjunk, ahol tudjuk, hogy nem volt erre irányuló szándék (3. ábra).

3. ÁBRA

A jelenség Shakespeare-t is érdekelte: „Sárkány alakban látni néha felhőt, / Ködképeket, majd medve, majd oroszlány, / Vagy bástya, vagy lecsüngő szirt gyanánt; / Majd kék fokot, rovátkos ormokat, / Rajtok fasort, hogy szinte integet, / Szemünk gúnyolva, semmivel; ilyent / Láttál; a szürkület káprái…”{33} {34}

A pareidolia játékos jelenség: magára vonja a szemlélő tekintetét, és ha egyszer megteremtettük a formát, már nehéz nem a létrejött alakban látni. A forma átjárja a mintázatot, amelyben látjuk. Általában kétdimenziósak, nincs bennük mélységérzet. Julesz Béla, látással foglalkozó neurológus a kétszemes látás biológiai alapjaiból kiindulva hozta létre véletlenszerű pontdiagramjait, amelyek véleményem szerint káprázatosan demonstrálják a látás kreatív hatalmát.{35} A következőről van szó: színes lencsén keresztül egy képet kell néznünk, ami első látásra színes pontok véletlenszerű kavalkádja. Egy ideig semmi sem történik, majd 10-20 másodperccel később csodálatos formák, tekeredő spirálok vagy csúcsok emelkednek ki a pontok közül, mélységérzetet keltve. A jelenség az elsődleges látókéreg hihetetlen számításainak eredménye, amihez egyáltalán nincs tudatos hozzáférésünk. E példák rávilágítanak arra, milyen aktív, értelmező munka folyik az agy látással foglalkozó területén.

A látás társadalmi szempontból is fontos. Amikor az emberi arcot figyelve találjuk ki a másik gondolatait és osztozunk fájdalmában, haragjában vagy örömében, egy mindennapos, könnyed képzeleti folyamat zajlik le bennünk, ami felhasználja érzelmeinket, érzelmi kifejezéseinket. Ez történik, amikor visszamosolygunk egy mosolygó arcra. Ha egy új ismerősünk arca egy régi barát vonásait idézi fel, a múlt dolgozik a jelenben: „Mielőtt ismertem arcod vagy neved; / két-háromszor már szerettelek”, írta John Donne metafizikus költő négyszáz évvel ezelőtt.{36}

A hallucinációk olykor túláradó drámaisága alátámasztja azt az elképzelést, hogy vizuális tapasztalatunk elsősorban kreatív folyamat eredménye. Remélve, hogy értelmezni tudom bizarr élményeit, egy betegem (nevezzük Stephanie-nak) ezt írta nekem, miután felgyógyult intravénás antibiotikummal kezelt tüdőgyulladásából: „Az első adagot követően a látóteremben lévő tárgyak körül élénk rózsaszín, magentaszínű vonalak jelentek meg, majd magentaszínű »festékrobbanásokat« láttam. Ha behunytam a szemem, geometriai szempontból hiteles, fényes, ívelt, görbe, tüskés tárgyak sorát láttam, mind magentaszínű volt, és orsókon forogtak. Némelyik hullámformájú volt, más tárgyak olyanok voltak, mint a kettős spirál. Nem aludtam, mert nem tudtam aludni: túlzottan is lenyűgöztek ezek a tárgyak.” Később „egy porondmester érkezett, aki a koponyámban berendezett night-clubot nyitott meg. A klub tele volt gyönyörű teremtményekkel: állatokkal, emberekkel, hibridekkel, és ekkor egyre szörnyűbb képek tárultak elém.”

A látás nem pusztán reaktív folyamat, hanem inkább generatív. Anil Seth, a tudatossággal foglalkozó kortárs neurológus szerint: „Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy az észlelés kívülről befelé történik, pedig főleg belülről kifelé zajlik.” Seth a hétköznapi észlelést „kontrollált hallucinációnak”{37} nevezi. A látás az előrejelzések soha véget nem érő folyamatától függ. A látott világról gyűjtött hatalmas tudásanyagunk állandó forrást biztosít a feltételezéseknek, amelyek azt vizsgálják, mit látunk most, és mit látunk majd legközelebb. Segítségükkel mindig a jelentés nyomában járunk.

Ezek az előrejelzések bizonyíthatóan erősebb szerepet játszanak vizuális tapasztalásunkban, mint a – meglehetősen korlátozott – információhalmaz, amit a szemünk gyűjt össze. A szemünk gyűjtötte információ kijavítja, finomhangolja az előrejelzések teremtette tapasztalást. Így vizuális tapasztalásunk igazából elképzelt: így a fantázia mindig szerepet játszik az észlelésben. Ezen se Francis Bacon, se Shakespeare nem lepődne meg.

V. Ne keress értelmet

Megrögzötten adunk nevet a dolgoknak és magyarázzuk őket. Kíváncsian, őszintén, lelkesen elemezzük és értelmezzük magunkat és a környezetünket. Az élénk háromévesek folyamatos „miért?” kérdései egy életen át elkísérnek minket, néha azonban elfáradunk a folyamatos elemzésben. Kultúránk hangsúlyos elemei tükrözik a vágyat, hogy ne keressük a dolgok értelmét, és adjuk fel a kutatást a jelentés után. Iszunk, egész éjjel táncolunk, popfesztiválokon bulizunk, elvonulásokra megyünk, mindezt a dac jegyében: azt hisszük, több van a világban, mint amit a józan racionalitás képes megragadni. A józanságtól való menekülés egyik motivációja az a felfogás, hogy szükséges, indokolt, hétköznapi tevékenységeink eltompítják megbecsülésünket a világ iránt. Ha túl elfoglaltak vagyunk, túl erősen koncentrálunk, túl jól ismerjük környezetünket, akkor már nem vesszük észre a minket körülvevő szépséget és rejtelmességet. Néha erősítenünk kell a megbecsülés érzését, és erre több lehetőség is kínálkozik.

Rövid távú megoldás lehet az újdonság. Ez az egyik oka, amiért az utazás olyan frissítő: ha ismeretlen környezetben vagyunk, megszokott érzéki előrejelzéseink sokszor tévednek, és muszáj összpontosítanunk a figyelmünket. A testmozgás felébreszti érzékeinket: egy fürge séta egy viharos napon visszaránt minket a jelenvalóságba. Meditáció és tudatosság segítségével rászoktathatjuk önmagunkat a rendszerességre, így elmerülhetünk a jelenben, vagy tanulhatunk a fiatalabbaktól.

Sokan őrzünk gyötrő emlékeket a világ hatalmasságáról és látszólagos változatlanságáról, melyeket még gyermekként tapasztaltunk meg.

A drogfogyasztás mindig népszerű módja annak, hogy az érzékeink felé tereljük magunkat. Albert Hofmann svájci kémikus 1943-ban véletlenül fedezte fel az LSD-t Bernben, miközben az anyarozsban, a gabonák egyik gombájában jelen levő anyagokat próbálta szintetizálni. Kábítószer okozta élményeit úgy írta le, mint egy kertet a tavaszi eső után: „minden friss fényben fénylett, ragyogott és csillogott. Mintha újonnan teremtődött volna a világ”.{38} {39}

A művészek is szakszerű beszámolókat készítenek az érzékelés kapcsán. „Más festők hidakat, házakat, csónakokat festenek, de én a levegőt akarom festeni, ami körülveszi a hidat, a házat, a csónakot – a fény szépségét, amiben léteznek”{40}, írta Monet 1895-ben. Ezzel megerősítette az impresszionisták hitvallását: a művészetnek a meztelen tapasztalatra kell összpontosítania, nem a tapasztalat kínálta tudásra.

A meztelen tapasztalat azonban szégyenlős teremtés. Amit látunk, az érzékszerveink bonyolult terméke, és maguk az érzékszerveink is az évmilliónyi evolúciós történet eredményei: kulturális örökségünk, ami bizonyos módon látni tanít (például a nyelv írott szimbólumait), illetve személyes tapasztalatunk, a múlt, ami olyan erős, hogy „uralkodik a jelen felett”.{41} Egy bizonyos pontig elhallgattathatjuk a csacsogó ént, visszafoghatjuk előrejelzéseinket és megnyílhatunk a világnak, de sosem menekülhetünk el teljesen attól a szűrőtől, ami felfogásunk sajátos módjának alapja.

VI. A teremtés örök cselekedete

Hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy az észlelés alapvetően passzív folyamat: a világ érzékeinken át tárja fel magát előttünk. Eközben a képzelet lényege, hogy aktív, mi irányítjuk a folyamatot. Látjuk majd azonban, hogy a pszichológia és a neurológia is megmutatja: tapasztalataink világát folyamatosan átemeljük a valóságba.

Hosszú múltra tekint vissza a feltételezés, amely szerint egy képzelt világban élünk, és az észlelés ugyanannyira irányul belülről kifelé, mint kívülről befelé. Mikor Francis Bacon a 16. században feltette, hogy „az érzékelés előbb éri el a képzeletet, mint az ész ítélete”{42}, többek között a pareidolia példáján keresztül mutatta be, hogy az ember aktívan alakítja, mit lát. Kortársa, Shakespeare így írt A vihar című darabban: „Mert olyan szövetből készültünk, mint az álmok.”{43} {44} Így emlékeztet minket törékenységünk és halandóságunk mellett arra is, hogy az élet képzeletében értelem is van. Coleridge az „elsődleges képzeletet” úgy írta le, mint „a végtelen VAGYOK, AKI VAGYOK-ban rejlő teremtés örök cselekedetének utánzását a véges emberi elmében”{45}, kijelentve, hogy maga a létezés tapasztalata is kreatív cselekedet. William James, a pszichológia alapító atyja ugyanezt állította, csak földhözragadtabb formában: „amíg a látottak érzékelésének egy része az érzékeinken keresztül történik, egy másik része (és talán a nagyobb része) mindig… a saját fejünkből érkezik”.{46} Kortársa, Hermann von Helmholtz német fiziológus megalkotta a „tudattalan dedukció” kifejezését. Szerinte tudatos észlelésünk nem csupán egy érzék eredménye, hanem az értelmezés automatikus folyamata, ami a világról alkotott tudásunkon alapul. A legfigyelemreméltóbb elmélet Hyppolite Taine-hez, a francia történészhez, kritikushoz és pszichológushoz kötődik, aki 150 évvel ezelőtt írt először a 21. század legmodernebb észlelési felfogásáról, a prediktív feldolgozásról: „A külső érzékelés belső álom, ami harmóniában áll a külső világgal. Hallucinációk, hamis külső érzékelés kiáltása helyett a külső érzékelést kellene valódi hallucinációnak neveznünk.”{47} E változatos intellektuális hátterű 19. századi gondolkodók mind arra a következtetésre jutottak, hogy az érzékelés korántsem passzív, befogadó folyamat: ellenkezőleg, dinamikus, aktív, és igen erősen alapoz a nagy nehezen összegyűjtött elvárásokra.

Az elmúlt évszázad során ez a kollekció, a világról alkotott tudás, ami elkísér minket minden új találkozáson, modell néven vált ismertté.{48} Kibernetikai hallgatók (a kibernetika a vezérlőrendszerek tudománya, melynek neve a „kormányos” jelentésű görög kübernétész szóból ered) arra a következtetésre jutottak, hogy – idézve egy híres tanulmány címét – „minden jó vezérlőrendszer egyben a rendszer modellje is”{49}. A hatékony vezérlés – akár a repülők irányításáról van szó egy reptéren, vagy egy test mozgásáról a táncparketten – azt igényli, hogy a kulcsfontosságú elemeket lehessen korrigálni. Az agy maga a kormányos. A híres tanulmány konklúziója: „Nem is lehet kérdés, hogy az agy modellezi-e a környezetét: biztosan megteszi.”{50}

Az észlelésről alkotott újabb elméleteknek ezt a szempontot is figyelembe kell venniük. Agyunk modelleket tartalmaz a környezetünkről és saját testünkről, és folyamatosan előrejelzéseket generál arról, mi történik majd legközelebb. A legtöbbször minden simán megy: az agyam az ujjaimról és a billentyűzetemről alkotott tudás alapján sikeresen jelzi előre, hova kell tennem az ujjam, hogy leírhassam a mondatot, amit a kedves olvasó most olvas… Egészen addig, amíg mégse sikerül, és egy „előrejelzési hiba” miatt vissza kell mennem és kijavítanom a hibát.

A belső modellek, melyekkel a viselkedésünket kontrolláljuk, sok előnnyel rendelkeznek:{51} lehetővé teszik, hogy a váratlanra összpontosítsunk, miközben háttérbe szoríthatjuk a körülöttünk és bennünk zajló, előre jelezhető dolgokat. Segítenek, hogy feldolgozzunk egy máskülönben elsöprő mennyiségű információt, ami az érzékeinkre hat; segítenek, hogy előre jelezzünk eseményeket, és kiegyensúlyozzuk idegrendszerünk lassú működését; feloldják a világból érkező, nem egyértelmű jeleket. Amikor Chris Frith és Anil Seth arról beszélnek, hogy az észlelés „kontrollált hallucináció”, ami inkább belülről kifelé, nem pedig kívülről befelé zajlik, akkor az említett modellek működésére utalnak. Ha kinyitjuk a szemünket és körülnézünk, előre jelezzük, hogy a világ létezik, noha általában észrevesszük és javítjuk az észlelést, ha azt érzékeljük, hogy az előrejelzés nem pontos.

A prediktív agy elmélete végigvonul a könyv lapjain. Ha megállja a helyét feltételezésünk, hogy az agy előre jelző szerv, akkor a képzelet az észlelés közvetlen szomszédja. Ha felépítettük agyunkban a világ modelljét, egyszerre lehetséges e modellt észlelésre és képzelésre használni. Blake gyanakvással állt a tudományokhoz, de ez a fordulat a kortárs gondolkodásban biztosan fellelkesítette volna. Az agyat egykor számítógép-rabszolgához hasonlították, ám azóta már fáradhatatlan, dinamikus, generatív rendszerként gondolunk rá, ami hipotézisek és előrejelzések kifogyhatatlan gyártója. A tapasztalataink különböző formáit (észleléseink, emlékeink, álmodozásaink, terveink) mind ugyanabból a fából faragták. A prediktív agyról alkotott elméletek egyik úttörője, Karl Friston, a zseniális pszichiáter és neurológus „különleges szervként”{52} ír az agyról. Biztosan egyetértett volna Blake-kel, a költővel: „az emberi képzeletben minden dolog létező”.{53}

2. FEJEZET
Felruházás – a kreatív képzelet

„Szent őrületben a költő szeme

Földről az égre, égből földre villan,

S mig ismeretlen dolgok vázait

Megtestesíti képzeletje, tolla

A légi semmit állandó alakkal,

Lakhellyel és névvel ruházza fel.”

William Shakespeare: Szentivánéji álom,
V. felvonás, 1. szín{54}

I. Jelenlét: a megidézés hatalma

Éppen a National Galleryben sétálok, és Rembrandt Hendrikje Stoffelsről festett portréját szemlélem (lásd a képmellékletet). A galéria üres: kettesben vagyunk a képpel. Könny szökik a szemembe. Ritkán ríkat meg festmény, de ez az alkotás mindig megteszi a hatását. A modell kifelé tekint a vászonról, ajka kissé szétnyílik, sötét szeme a szemembe néz, arca egyik fele fényben, a másik árnyékban. Csepp alakú gyöngy fülbevalóján játszik a fény. Nyakában két arany nyaklánc függ, enyhe ruhakivágására terelve a figyelmet. Hihetetlenül nyugodt – különös, hogy ezt meg kell jegyeznem egy festményről. Ugyanakkor bármikor megmozdulhat. Lassan lélegzik. Jelen van.

Sibelius Ötödik szimfóniájának minden egyes hangjegye friss levegővel tölti meg az ember tüdejét, ez a frissesség azonban bánattal, dicsőséggel, gyengédséggel átszőtt. Ezek az érzelmek először csak halványan vannak jelen, majd, mint a hegyek fölött gyülekező felhők, összeolvadnak, és a zene hirtelen egész testünket csodálatos káprázatba emeli, tele ellentmondásos hevületekkel. Az elkerülhetetlen veszteség bánata vegyül a hatalmas eredmény örömével. Nem ereszt, amíg zokogni nem kezdünk, és még utána is rabjai vagyunk. Az érzések betöltik a termet, visszahangoznak, oda-vissza pattannak. Jelen vannak.

A bardo állapotában vagyok, Lincolnnal együtt. Néhány nappal ezelőttig fogalmam sem volt, mi az a bardo, és nem gondoltam túl sokat az USA tizenhatodik elnökére sem. Most azonban ott vagyok vele, mélyen együttérzek Lincolnnal és szegény fiával, Willie-vel, akit nemrég vitt el egy súlyos láz, és éppen most helyezték örök nyugalomra. Együttérzek az elbűvölő, megható, tragikus sorsú szellemekkel, akik körülöttük lengenek. Nem hiszek a szellemekben, de a bardóban kétség sem férhet a létezésükhöz. Együtt sírunk: az elnök, Willie, a szellemek és én. George Saunders mesteri regényében (Lincoln és a bardo [Lincoln in the Bardo] – a könyvért a szerző 2017-ben szépirodalom kategóriában megkapta a Booker-díjat{55}) Lincoln, Willie és a megcsalatott szellemek is jelen vannak. Ez a művészet feladata: jelenlétet teremteni, megidézni a tapasztalat élő szövetét, lehetővé téve, hogy ne csak elméjét, de lényét is megossza a művész és a közönség. Victoria Crowe, egy kortárs festőművész nem azt akarja, hogy a képeit látva a néző arra emlékezzen, hogy milyen szépek. Azt szeretné, hogy a szemlélő azt mondja: „én is éreztem már így”.{56}

Hogyan jöhet mindez létre? Kezdjük a szavakkal, és az általuk teremtett világokkal.

Szavak

Hogy megtudjam, hogyan teremtenek a szavak, egy szép szeptemberi délutánon meglátogattam egy híres utazót, aki más világokba tesz látogatásokat. Philip Pullman Oxfordtól nyugatra, egy kis faluban lakik egy otthonos, zegzugos udvarházban. Kényelmes dolgozószobájában ég a lámpa, de az árnyak, a könyvek és a nyíló ajtók rejtélyes lehetőségekre engednek következtetni. Philip sok éven át dolgozott tanárként, de elmondta, hogy gondolatban mindig is történeteket formált. A termékeny ifjúsági szerző trilógiája, Az Úr sötét anyagai (His Dark Materials) megjelenése után tett szert széles körű hírnévre.{57}

A második, A titokzatos kés (The Secret Knife) című kötetben különös dolgok történnek a kamasz Will Parryvel: leginkább anyja mentális betegsége van rá hatással. Egy átlagos oxfordi úton sétálva észrevesz „egy légből nyesett foltot. Pontosan úgy festett, mint az út innenső oldalának látképe: az utcai lámpa fényének foltja a füvön. Will azonban tudta: kétség sem férhet hozzá, hogy az út másik oldalának füve egy másik világban terül el.” Egy pillanat, és át is lép abba a világba.

Megkérdeztem Pullmantól, hogy írás közben életre kelnek-e a karakterei: „Mondhatjuk, hogy így van, de ez inkább csak részhalmaza a már létező történetnek. Inkább észlelés kérdése, mint kitalációé.” Úgy írta le a kreatív folyamatot, mint „összefüggéstelen mentális érzések” sorozatát, mint amilyen például egy álom emléke. Zavaros, vázlatos, de „intenzív érzésekkel” átitatott, a megmagyarázhatatlan fontosság erőteljes érzése. A „lehetőség izgalmas feltámadása”, a hátán végigfutó borzongás. És hogyan reagál minderre? Nem figyeli meg közelebbről az érzéseket. Ezek mindössze árnyak, és „az árnyak vizsgálatához nincs szükség fényre”. „Akkor hogyan ismeri meg őket közelebbről?”, kérdeztem. Pullman így válaszolt: „Megírok egy jelenetet, és meglátom, hogyan viselkednek.” Az írást afféle „irányított álomnak” írja le.

Alexander McCall Smith, közismertebb nevén Sandy, körülbelül 160 könyvet írt. Egész életében alkotott, először főleg gyerekeknek, de a 2000-es évek elején írt No. 1 Női Nyomozóiroda (The No. 1 Ladies’ Detective Agency) című sorozata{58} fokozatosan egyre nagyobb sikert hozott neki, ami lehetővé tette, hogy csak a regényeire összpontosíthasson. Naponta több ezer szót ír, a legtöbbször a korai órákban. Elmondta nekem, hogy „ritkán kell megállnom és elgondolkodnom”, mert termékeny óráiban „enyhe disszociatív állapotban” dolgozik. Csak minimálisan tervezi meg az írásait. Egész életét végigkísérő munkáját agya aprócska sarkának tulajdonítja, ami mindig felteszi a kérdést: „Mi lenne, ha…?” Ezt a kérdést olykor mindannyian feltesszük, de Philip Pullmanhoz hasonlóan Sandy is úgy véli: tudatalattija a rendszeres gyakorlatnak hála ráállt, hogy folyamatosan lehetséges történeteket keressen. Amikor ír, ez a tudatküszöb alatti zajlódó folyamat találja meg a saját hangját.

Mindkét szerző hangsúlyozza az alkotás spontaneitását és alkalmanként tapasztalható lélegzetelállító izgalmát, de a folyamatnak kikerülhetetlen része az erőfeszítés is. Pullman mindennap legalább ezer szót ír. Saunders szemészorvosként vizsgálja meg a munkáit: „Így jobb? Vagy úgy jobb?”{59} Második könyvén gondolkodva meg is ijeszti a gondolat: ismét „több ezer órányi munkára lesz szükségem, hogy mozgásba hozzam a gépezetet”.

Az alkotók az önuralom egy másik, kissé dermesztő változatára szorulnak: fel kell rá készülniük, hogy a teremtményeik (és az olvasóik is) szenvedni fognak. A történetekben szinte mindig történik valami baj{60}, és a baj fájdalmat jelent. Mindannyiunkkal előfordul, hogy szenvedünk, és osztozunk a hozzánk közel állók szenvedésében, az írók azonban furcsa helyzetben vannak, mert ők létrehozzák és felügyelik a szenvedést. A Philip Pullmannal folytatott beszélgetésem egy idő után visszakanyarodott Willhez, illetve utazásához egy Oxfordhoz kapcsolódó másik világba. Pullman egyetértett azzal, hogy Will utazása ősi hagyományokon alapul. Will a levegő egy foltján lép át, Lewis Carroll Alice-e egy üregen, majd egy tükrön át kerül Csodaországba.{61} C. S. Lewis Lucyje egy ruhásszekrényen keresztül jut el Narniába.{62} A párhuzamos világba átkerülve a szerzők hősei és hősnői gyakran természetfeletti készségeket fedeznek fel önmagukban, mint amilyen a telepátia vagy a jövőbelátás. Képesek mások elméjébe vagy más idősíkba látni. Sokatmondó, mennyire lenyűgöznek minket ezek a varázslatos tulajdonságok. A történetek ismeretlen hőse a fantázia. Pullman Willje nem véletlenül csak akkor tud titokzatos késével utat vágni magának egy másik világba, amikor erőteljesen, semmi másra nem figyelve koncentrál a késre. A kés ereje a mi erőnk: a képzelet ereje.

Képek

A Temze partján álló londoni Tate Britain klasszicista homlokzata tiszteletet parancsol. Elmegyek Tracey Emin híres bevetetlen ágya mellett, hogy megnézzem a festményt, ami szinte egész gyerekkoromat elkísérte, olyan jól ismerem. David Hockney Mr. és Mrs. Clark és Percy című képe (lásd a képmellékletet) uralja a termet, ahol ki van állítva. A férj és a feleség festett alakja a napfényes ablak két oldalán helyezkedik el, félárnyékban. Celia áll, Ossie ül, ölében Percy, a macska. A képet áthatja az elégedetlenség. A két alak szép arcán komoly kifejezés ül. A néző félbeszakított valamit, de a hétköznapi jelenetben örökkévalóság rejlik, a kinyilatkoztatás pillanata.

Hockney az Anglia északi iparvidékén található Bradfordban született, munkásosztálybeli családba. Négy gyerek egyikeként Hockney élete bővelkedett a kreatív kalandokban. A leedsi művészeti iskolából vették fel a londoni Royal College of Artra. A változás fojtogató volt neki, de élete megnyílt, amikor az 1960-as években Kaliforniába költözött. Merész, áttetsző képeket festett kaliforniai témákról: a medencékről, a tájakról, házakról és csendes emberekről, elsősorban férfiakról. Ez tette először híressé. Amerika a második otthonává vált, de sosem vesztette el a kapcsolatát Európával és Angliával. Sokszor járt és festett szülőhazájában is; késő hatvanas éveiben visszaköltözött Yorkshire egy rejtett zugába, közel gyerekkori otthonához, és már két évtizede ott él. Rendszeres témája a táj és nagy elismerés övezi: a kiállításait tömegekben látogató, mosolygó emberek hada ma is munkája hihetetlen varázsáról tanúskodik. Hockney irodalmi értelemben személyesíti meg a képzeletet: mesteri módon készít képeket. Néha élő modellről rajzol és fest, néha emlékezetből vagy képzeletből, de mindig élethű természetességgel vagy vicces elvontsággal. Az olajfestéktől az iPadig minden eszközzel dolgozott már. Illusztrált szövegeket, és operadíszleteket is készített. A leglenyűgözőbb képei azonban a barátairól, a szerelmeiről és a családjáról, különösen az anyjáról készített rajzai, a hozzá legközelebb állók intim ábrázolásai. Hockney munkaerkölcse példás: „Inspirációm forrása, hogy sosem beszélgetek lusta emberekkel!”{63} Kétezer évvel azelőtt, hogy Hockney ceruzája először papírt érintett volna, az idősebb Plinius így írt kora legnagyobb festőjéről, Apellészről Naturalis Historia – Természetrajz című művében: „Apellésznek szokásában állt, és e szokását fegyelmezetten be is tartotta, hogy egyetlen napja sem telhetett el a vonalrajzok gyakorlása nélkül, bármily elfoglalt is volt aznap.”{64} A kemény munka azonban nem elég. Picasso, aki hasonlóan termékeny művész volt, így írja le az alkotásaihoz vezető játékosságot: „Természetesen azt sosem tudhatom, mi lesz az eredmény, de ahogy elkezdek rajzolni, már meg is született a történet vagy az ötlet. Ennyi az egész.”{65}

Hockney-hoz hasonlóan Picasso is megtestesíti az extrém kreativitás kaméleonszerűségét. Folyamatosan fejlődő alkotásait körülbelül nyolc fő korszakba sorolhatjuk. Bús tinédzserként imádtam korai, „kék korszakát” (lásd a képmellékletet), a karcsú, peremre szorult figurák kísértő, melankolikus ábrázolásait. Picassót néhány évvel később lenyűgözte az afrikai művészet, és munkája merészebbé, kevésbé kifinomulttá vált, mielőtt átadta volna magát a tökéletes „kubizmusnak”. Ahogy egyéves kisfiammal egy galériában sétáltunk, megfogta az ebből a korszakból származó Síró nő feszült ábrázolása (lásd a képmellékletet). A nő kínlódó arca a képsíkba vésődik. Fogai, ujjai, zsebkendője, szeme kíméletlen szenvedés képévé állnak össze. A fiamat lenyűgözte.

Az idő múlásával Picasso stílusa ismét ellazult: lefestette a gyerekeit, a szeretőit, a feleségeit, és időről időre önmagát is. Utolsó önarcképén, amit kilencvenéves korában festett, a csinos, sikeres művész spanyol fiúból, aki pajzán antihős, a világ királya volt, egy rémült, ijesztő, őszülő majomarcú személy lett – mégis volt benne valami elbájoló. Egyenetlen pupillái, fátyolfelhős tekintete azonban még mindig intenzív figyelemmel szemlélik a világot (4a és 4b ábra).

4A ÁBRA

4B ÁBRA

A vizuális művészet paradox módon éppen azt idézi meg, amit nem lehet lefesteni. Ahogy a festőművész Paul Klee írta: „nem a láthatót másolja le, inkább láthatóvá teszi a láthatót”.{66} Rembrandt Hendrickjéje lélegzik, Hockney a házastársi feszültség örökkévaló pillanatát, Picasso a könnyek kínjait mutatja meg.

Zene

Egy hűvös, napos reggelen beszivárognak kis tanulószobámba Pergolesi Stabat Materének finom nyitóakkordjai, miközben megtöltöm a müzlistálkámat: Stabat mater dolorosa / Juxta crucem lacrimosa… „Állt az anya keservében / sírva a kereszt tövében…”{67}

Azon a nyáron Pergolesi a reggeli rutinom részévé vált, bár darabja gyászos, tragikus halálról szóló meditáció, amit háromszáz éve írtak egy kolostorban (a szerző ráadásul maga is tuberkulózisban haldoklott a húszas évei közepén), nem tűnik valami jó napkezdetnek. Mégis csodálatos volt. Minden művészeti ág közül a zenéé a legerősebb és legrejtélyesebb hatalom. A fikció és a költészet nyilvánvalóan hasznos nyelvi készletünkből merít. A vizuális művészetek fejlett és funkcionális felismerési készségeinkre támaszkodnak. A zene azonban önmagában áll: tökéletesen elvont, mégis mélyen érzelmes, hatására megállíthatatlan a könnyek áradása, miközben gyengéden vigasztal. Hogyan lehetséges ez?

1717. november 6-án a harminckét éves Johann Sebastian Bach börtönbe került. Szokatlan bűne az volt, hogy „csökönyösen követelte azonnali elbocsátását”{68}. Megsértődött, amiért pártfogója és munkáltatója, a weimari herceg egy riválisát nevezte ki Kapellmeisternek, vagyis karnagynak, pedig erre a pozícióra Bach áhítozott. Mindent megtett, hogy otthagyhassa alacsonyabb rangú beosztását. Egy hónappal később engedte ki a bíróság, de ott-tartózkodása alatt, amíg „unatkozott, szomorú volt, és nem volt kéznél hangszer se”, megírt egy alkotást, ami sok hallgatónak a zene teljességét foglalja magában. A Das Wohltemperierte Klavier 48 prelúdiuma és fúgája líraian, táncosan, csevegve, sietve, fegyelmezetten, elmélkedve, lobbanékonyan vezet oda és vissza a hangjegyeken: „a zenét tanulni vágyó ifjúság hasznára, és különösen azok örömére, akik már képzettek e tudományban”. Amellett, hogy hallgatók nemzedékeinek nyújtott vigasztalást és örömet, a Das Wohltemperierte Klavier a zongoristák és zeneszerzők tudásának egyik alapkövévé is vált. Mozart kívülről tudta az összes darabot, Beethoven 11 éves korára mindet eljátszotta{69}, Igor Sztravinszkij „mindennapi kenyere” volt, és mikor meghalt, az Esz-dúr prelúdium kottája állt a zongorája kottatartóján.{70} Ezek a darabok „elképzelhetetlen, végtelen jövőbe”{71} nyitnak ablakot.

Bach termékeny szerző volt; Nagy-Britannia klasszikus zenei csatornája, a Radio 3 egyszer egy héten át kizárólag az ő munkáit sugározta. Zongorára, húros- és fúvóshangszerekre írta prelúdiumait, fúgáit, szonátáit, szvitjeit és concertóit, de emberi hangra a talán legszebb műveit. Hajlamosak vagyunk a nyelvre és az azt átvivő hangra pusztán az információ átadását szolgáló minőségükben gondolni, de a hang egyúttal hangszer is: ritmikája, dallamai, csengése és dinamikája túlmutat minden ember alkotta hangszer zenei lehetőségein. Örök csodálatom a zene iránt arra késztetett, hogy beszélgessek egy zenésszel, aki képes lenne mesélni a muzsika természetéről.

David Gray popzenésszel éppen akkor beszéltem, amikor, ahogy ő fogalmazott, egy sivárabb időszak után „épp egy kreatív hullám csúcsán” lovagolt; és valamivel azelőtt, hogy beleszerettem volna a dalaiba. David régi ismerősökként idézi fel a veszteséget és a vágyakozást, a magányt és az elszakadást. A Babylon gyönyörű ballada a városi élettel járó csüggedésről és kitaszítottságról. A Please Forgive Me mindenkihez szólhat, aki valaha is volt reménytelenül szerelmes. Ahogy a korábban megszólaltatott írók, David is az „ítélkező, lesben álló én” bénító tekintete elől akar elmenekülni, átcsúszni „az őrök mellett”. Ha költészetet olvas, olykor hallja a hozzá tartozó zenét, vagy oda se figyelve pengeti a gitárját. Még mielőtt észbe kapna, már érkezik is a dal iránya, ami talán évek óta várta, hogy rátaláljon. Így beszél az érzésről: „Az alkotói emelkedettség mindenen túlmutat, amit teremthetek: akkor a legjobb az eredmény, ha nem vagyok a folyamat része.” Az ő szavaival: „Különös élmény megütni a főnyereményt, és nem is történik meg olyan gyakran. Egyszerre vagyunk szubjektívek és objektívek. Ez nem olyan, mint az idő nagy részében, amikor csak lépkedek előre és dolgozom, minden erőmmel összpontosítok és használom a képzeletem, életet lehelek az ötletekbe. Nem, előfordul, hogy maguk az ötletek követelik: írjam meg őket. Az ember tudja, hogy egy évtizede benne rejtőzik az a dal, és ki akar szabadulni. És akkor hirtelen jön az érzés: EZ AZ!” Ezekben a pillanatokban „könnyű a dalszerzés, de nagyobb mélységekbe merül, mint amit általában elérek”. Beszélgetésünk alatt egy vízkeresőhöz hasonlította magát: szavakkal és hangokkal próbálja bevenni a szótlan és hangtalan mélységeket, hasonlóan egy „homokozóban játszó gyerekhez”, aki öntudatlanságában boldog. A kritikus szem előli kitérés és a lényünk elrejtett, névtelen rétegeihez való kapcsolódás mellett David gyakran beszélt dalairól élő teremtményekként. „Élőlényt teremtek, egy élő dolognak adok életet, ami saját erővel bír, rendelkezik, saját igényei vannak, mint egy kisbabának.” David határozottan egyetért azzal, hogy a zene nagyban támaszkodik a reakciókra, melyeket az emberi hang természetes muzsikájára, dallamaira, hangsúlyaira és hangszínére adunk. Szerinte ez a ráhangolódás felel a zenei kommunikáció nagy részéért.

Ahogy hallgattam Davidet, rájöttem: a zene „értelmetlensége” távolról sem zavaró rejtély. Éppen, hogy ebből ered varázslatos erejének forrása. A zene semmiféle konkrétumhoz nem kapcsolódik, ezért lehetővé teszi, sőt, egyenesen ösztökél, hogy odafigyeljünk, mi történik „a sorok között”, és érzékeljük azt „a varázslatot, amibe minket is belesző, de amiről alig-alig van tudomásunk”. Ez az a szavak nélküli érzékenység, ahonnan mindannyian elindulunk, nem más, mint „tapasztalati eredetünk élő organizmusként”. David mesélt egy fellépéséről: beteg apjának szervezte, aki néhány nappal később meg is halt. A koncert előtti beállás során rájött, hogy a dalok, melyekre több száz előadás után már érzéketlenné vált, valójában „érzelmekből állnak össze”. Alig tudta kimondani: „a láthatatlan furcsán láthatóvá vált”. Korábban említette „az érzelmek különös matematikáját, amiből a zene is származik”.

Lenyűgözött, milyen választékosan, árnyaltan fogalmaz David, és hogy a zenén kívül a szavakhoz is ért. Sok művészhez hasonlóan David Gray is általánosságban kreatív: „Az iskolában verset írni és festeni kellett, de ahogy megtanultam az első akkordokat a gitáron, dalokat akartam írni…”{72} Művészeti főiskolára járt, közben zenekart alapított. A zene a másokkal való összetett kapcsolata miatt jelent sokat neki: „A festészet magányos élmény, a zene azonban ajtót nyit másokhoz.” Szereti a spontaneitást, a lehetőséget és a kockázatvállalást, amit az élő előadás megkövetel, de leginkább a publikumot szereti, amely előtt fellép. A közönséget, melynek tagjai kiabálnak, tapsolnak, táncolnak, meghatódva, mégis aktívan várnak minden hangot, ahogy mindannyian, amikor érzelmek hatása alá kerülünk. A zene maga is mozgás – az énekes hangszálaiban, a gitáros ujjaiban, a trombitás ajkában, a hangszer és a közönség között rezgő levegőben; a dobhártyánkban, ahogy hallgatjuk, és a harmóniában rezgő belső fülben; a zenei jelek agyunkba küldött impulzusaiban, amelyek maguk is élnek a ritmusok szüntelen játékában, tánc közben a végtagjainkban.

A zene mozgása az érzés formáját ragadja meg. A zene titokzatosnak tűnhet: üres, mégis mély jelentéssel bír. Titokzatosságának egy része azonban feloldható a szépség elvesztése nélkül. A zene az emberi érzés szavak nélküli, de figyelemre méltó területével foglalkozik. Eredete az emberi hang és a test mozgása: mindkettő az érzelmeket fejezi ki. Három olyan tendenciát testesít meg, amelyek, mint majd látjuk, fejlődésünk középpontjában állnak: a kommunikációt, az együttműködést és a készségfejlesztést. Ha így tekintjük, a zene egyszerre válik kevésbé titokzatossá és kevésbé távolivá a mindennapi élettől: magában foglalja mindazt, ami a legjobb a mindennapokban, és kifejezi emberi jellemünk lényegét. Helyénvaló, hogy az első űrjármű, ami elhagyta a Naprendszert, egy zenei válogatást vitt a fedélzetén. Bach Louis Armstrong és Chuck Berry méltó társaságában repül tovább, a „Melancholy Blues” és a „Johnny B. Goode” felzárkózik az első prelúdiumhoz és fúgához, hogy kifejezzék a kifejezhetetlent.

Mimézis és a második gyönyör

A művészet mibenlétét köztudottan nehéz meghatározni.{73} A művészeti ágak igen változatosak. Az írók a szavak segítségével más világok létezésének lehetőségét kínálják; a festők képességeik által megosztják a tapasztalat lényeges, láthatatlan vonásait; a zeneszerzők felépített hangzásvilággal ragadják meg az érzés formáját. Ellen Dissanayake, az úttörő művészeti antropológus a művészetet „különlegessé tételként” definiálja; a művészet a nekünk fontos dolgok hangsúlyozása, felemelése és megőrzése.{74} Valóban, a művészet gyakran ünnepi jellegű, de az igazán nagyszerű, időn túli alkotások nemcsak „különlegesek”, hanem alapvető tapasztalatokra reflektálnak: ünneplik a tárgyukat. Hogy Arisztotelészt idézzük: „mímelnek”, utánoznak.

A mimészisz Arisztotelésznek a természet utánzását jelentette, beleértve az emberi természetet is. A szó nyelvészeti szempontból közös eredetű a latin imaginatióval: az eym szóból származnak, ami párosítást vagy utánzást jelent. Arisztotelész úgy vélte, hogy az emberek utánzó lények: erős késztetést érzünk, hogy kifejezzük az önmagunkról, egymásról és a világról alkotott tapasztalatainkat.{75} Ezek az egymással kapcsolatban álló kommunikációs ösztönök a művészet alapvetői mozgatórugói. Biztosan érdekelte volna Arisztotelészt, hogyan tölti ki tartalommal a kortárs tudomány a mimészisz ősi elképzelését.

A tapasztalat élő dolgok tevékenysége: az agyunkban és a testünkben zajló bonyolult, energiaigényes, generatív folyamatok eredménye, ami lehetővé teszi, hogy igényeink és kívánságaink tükrében igazodjunk el a környezetünkben és szociális világunkban. A művésznek, aki szeretné megidézni ezt a tapasztalatot, képesnek kell lennie rá, hogy leképezze azon folyamatokat, amelyek érzéseink megélése közben zajlanak le bennünk. Így tudja bennünk előidézni a való világ szimulációját. Ez történik, amikor egy regényt olvasunk, filmet nézünk, elmegyünk egy múzeumba vagy meghallgatunk egy dalt. A művészek képzett manipulátorai a gondolati és idegrendszeri modelleknek, melyekkel világunk vizein navigálunk. A tény, hogy alkotásaik olyan jól szimuláljak az élő világot – azaz önmagunkat –, annak magyarázatában is segít, hogy David Grayhez hasonlóan hajlamosak vagyunk magukat a művészi alkotásokat is élőlényeknek tekinteni. A tapasztalat nem olyan, mint a fényképezés, nem képezi le szó szerint az eseményeket, hanem az emberi érzékek kihívásával, ingerlésével asszimilálja őket. Sűrű jelenlétben létezünk, ami együtt rezeg a múlt eseményeivel és a jövő lehetőségeivel, tükrözve az élő testünkben zajló, folyamatos áramlatokat és feszültségeket. Örökké szárnyalunk.

Hogyan éri el a művészet, hogy újra átéljük, ismét megtapasztaljuk ezt a folyamatot? Minden művészeti ágnak megvannak a maga fortélyai, de lássunk néhány szélesebb körben használt eszközt is.

A művészetek összehangolnak minket érzékeinkkel. Lelassulunk, hogy értékelhessük a tapasztalat elemeit, ahelyett hogy figyelmen kívül hagynánk őket. Fontos részletekre összpontosítanak ugyanúgy, ahogy az ember „a jelentést keresi”, így ejtik foglyul érdeklődésünket és érzelmeinket. Ugyanakkor, ezzel ellentétes irányban, de kihasználják a kettős értelmet, az elégtelenséget, az ellentmondást (mind-mind megélt életünk hétköznapi velejárója), hogy bevonják képzeletünket; kihasználják a metaforákat – „ezeket a lényegre törő elkalandozásokat”{76} –, hogy kapcsolatot teremtsenek az élet más, kapcsolódó pillanataival.

A művészet azonban több, mint a tapasztalat újraélésének lehetséges kiváltó oka. Igaz, örömmel szemléljük, ha a művészet életre kelt egy pillanatot vagy egy személyt, de ezen kívül másféle örömet is kínál. Arisztotelész hívta fel a figyelmet arra, hogy bármennyire is lenyűgöz minket egy műalkotás, mindig jelen lesz a távolság a közönség és az alkotás között, ami lehetővé teszi, hogy ábrázolásként tekinthessünk rá. Fókuszunk így a tartalomról a hordozóra, az üzenet helyett a formára terelődik. Edmund Burke 18. századi filozófus elegánsan írja le a jelenséget: „a képzeletben – a természetes tárgy tulajdonságai által keltett fájdalom vagy öröm mellett – a gyönyörűség abból a hasonlóságból ered, amivel a másolat bír az eredetihez képest”.{77} A művészet tapasztalatot hív létre, ugyanakkor bátorít, hogy megszemléljük a létrehívás cselekedetét és módját is. Ebben az értelemben a mimészisz mindig önmagát ünnepli: azt az egyedi emberi képességet, hogy megjelenítsük és értékeljük az életet.

A művészet sok mindent tesz értünk. Olyan helyekre visz el, ahová máskülönben nem tudnánk vagy nem akarnánk elmenni; változatosságot és szórakoztatást kínál; megragadja a tapasztalat pillanatait, melyek mulandóságukkal kínoznak minket, és kiemeli lényegüket, ezáltal jelenvalóvá teszi őket; lelassít, visszaterel önmagunkhoz, érzékeinkhez, testünkhöz; rávesz, hogy jelen legyünk. Emlékeztet a tapasztalat megosztásának mélységesen emberi képességére, és életet lehel a szimbólumokba, melyek mindezt lehetővé teszik.

II. Hasonlóság: a magyarázat hatalma

Egy kora augusztusi délutánon késve érkezem a cambridge-i Trinity College-ba. Nehéz hátizsákom és homályos emlékeim arról, hol is található az épület, lelassítanak. Előttem fekszik a Neviles Court, karbantartott gyepét mindkét oldalról 17. századi, mívesen kialakított, háromemeletes épületek veszik körbe: az íves oszlopsorokra épült első emeleten magas ablakos szobák sorakoznak. Végignézek a gyepen, tekintetem a Sir Christopher Wren tervezte csodálatos könyvtárépületre téved. Az első gondolatom: napfény tör át az ősi üvegbetéteken. Továbbindulok célom, a déli oszlopsor felett elhelyezkedő termek felé, amelyek mintha lebegnének a napfényben.