Gárdonyi Géza

Átkozott józanság

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-047-7

Egy öregúr, egy székely, meg egy csónak. Ezzel kezdődött a Vaskapu szabályozása.

Az öregúr egy nyári napon jelent meg ott a sziklás vidéken. Mért vizet és követ. Rajzolt és számokat irt apró zsebkönyvekbe.

A székely evezett, mérőszalagot vont; ónt eregetett a mélybe; délben főzött, este sátort csinált.

Igy tartott ez augusztus végéig.

Egy este fel se állították a sátort. Az égen nem volt felhő. A székely csupán a tábori ágyat bontotta ki. Magának fenyőgalyakból tördelt egy nyalábra valót. Aztán tüzecskét rakott, hogy a szunyogok ne alkalmatlankodjanak.

Az öregúr elvégezte a vacsoráját és csibukra gyujtott. A tábori ágyra heveredve szivta.

A hold akkor sétált fel az égre. Teljes hold volt. Megvilágította a csendes sziklás tájat.

A Duna fénylett, mint a kardlap. A sziklák bálványalakokká váltak. Egy szemben levő szikla kővévált sárkánynak látszott. Mintha valamikor inni akart volna a Dunából, s gyikszabású óriás fejét éppen nyelésre emelte, mikor kővé meredt.

Ahogy az öregúr csibukozva bámulja azt a kővé vált csodát, egyszerre emberi árnyék jelenik meg a sárkány hátán. Feljebb és feljebb hág. Lépeget a feje felé. A taraján felkapaszkodik. Végigsétál a lapos homlokon. És a sárkány orrán megáll.

Csak nézték, hogy mi az? mit akar ottan? Jól lehetett látni minden mozdulatát, mert a hold olyannyira világított, hogy akár olvasni lehetett volna a világosságánál.

Az árnyékember egy percig ott állt mozdulatlanul, s nézett le a mélybe. Aztán a levegőbe dőlt, és fejjel lefelé be a Dunába...

A víz nagyot loccsant.

Az öregúr felugrott:

– Hamar a csónakot Istók!

Istók is felpattant a helyéről. Egy perc mulva mind a ketten a csónakban voltak és minden erejökkel sietést eveztek a sárkányfő alá.

Az öngyilkos ott kepickélt még a vízben. De már merüldözött. Mikorra megkaphatták volna, el is merült. A helyén bugyborékolt a víz.

– Nézz jobbra! – szólt az öregúr, – én majd balra nézek: talán mégegyszer fölvetődik?

Csakugyan felvetődött. De már akkor alig tikácsolt.

A székely elkapta a karját. Belevonszolták a csónakba.

Úri ruházatu ember volt. Fiatal arcát fekete körszakál kerítette. A ruhája fekete szalonruha.

A parton ipszilont csináltak belőle: megfordították fejjel lefelé, és rázták ki belőle a vizet. Néhány perc mulva köhögött.

– Rakj a tüzre, – mondotta a mérnök a homlokát törölgetve, – és tégy fel egy bögre vizet teának.

Aztán odavitték a vizes embert a tüz mellé. Bizony emelniök kellett, mert a lába csukladozott alatta. S lefektették a fűre. Betakarták Istóknak a szürével. Istók úgyis csak esernyő helyett hordozta nyáron a szűrét.

A mérnök teát főzött. Rumot is, cukrot is tett belé bőven. S megkínálta vele a beteget.

Hát a beteg ivott is belőle. De bágyadt volt. A szemehéját is alig bírta fölnyitni.

A mérnök nem kérdezett tőle semmit, csak ahogy ott feküdt a beteg, s a tüz fénye rávilágított az arcára, magában tünődött:

Magyar-e vagy oláh?

Micsoda szerencsétlenség üzte a Dunába?

Azonban az idegen meghörgült:

– Üsse meg magukat a mennydörgős ménkü!

Magyar! – gondolta örömmel az öregúr.

A beteg pihegő mellel feküdt, s néhány perc mulva ujra megszólalt:

– Kérek még teát!

A mérnök intett Istóknak, hogy tegye fel újra az edényt.

S hallgattak.

Az idegen szótlanul itta meg a második csészével is, aztán beburkolózott az Istók szürébe.

Elaludt.

– Ösmered? – kérdezte halkan a mérnök.

Istók a fejét rázta. Különben is úgy felelt volna. Csak akkor szokott szólni, ha a feje meg a keze nem adta ki a szót.

Reggel a mérnök ébredt fel elsőnek. Tekintete a betegre fordult. A kelő napfénynél látta, hogy divatos gallér van a nyakán, s a nyakkendője fehér selyemből való. Fehérkezü sovány ember. Szobai sápadt arc. Az orra dagadt és véres.

De fiatal ember volt, nem lehetett több huszonnyolc évesnél. Hosszú fekete hajára és halántékára rászáradt a sár. Bizonyára akkor sározódott be, mikor a parton felfordították.

Valami elkeseredett földbirtokos, – gondolta a mérnök. Szerencsétlen házas, vagy szerencsétlen kártyás. Össze fog szidni, hogy minek avatkoztam a dolgába?

Ekközben Istók is fölébredt.

A mérnök intett neki, hogy ne károgja el a reggeli köszöntést.

A székely tüzet rakott, és ismét föltette a teának való vizet.

A mérnök megteázott, és szivarra gyujtott.

Derült arczu ősz ember volt, jól túl az ötvenen. Vitorlavászon ruhát viselt és fehér vászon-sisakot. A mozgásán látszott, hogy katona volt valamikor.

Az idegen is fölnyitotta a szemét, és mélyen sóhajtott.

– Jó reggelt! – kiáltott rá vigan az öregúr. Főzhetek önnek egy csésze teát?

– Köszönöm, – felelte fásultan az idegen, – elfogadom.

Fázósan rándult meg a válla. Istókra pillantott:

– Engedd, hogy a szűröd még rajtam maradjon.

Az öregúr szótlanul főzte meg a teát, s átnyujtotta. Eléje tette a rumos üveget és a kék papirosba burkolt cukrot is.

– Cukrozza, rumozza izlése szerint.

Az idegen megitta a teát, és visszafeküdt a fűre. Tovább aludt.

A mérnök intett a székelynek. A székely fogta a mérőpóznát, dolgukra mentek.

Gondolta a mérnök: az idegen beteg ha felébred, majd elmegy szintén a dolgára. Éppenséggel nem látszott olyan embernek, akivel másodszor is öröm találkozni.

Azonban délfelé mikor visszatértek a tanyára, az idegent még alva találták.

A székely csendesen tüzet rakott. Vizet tett fel s tojást szedett ki a ládából, meg szalonnát, szalámit, sajtot, kétszersültet. A levest bádogba zárt sürülékből főzték, de vöröshagymát is aprítottak belé, s jól megpaprikázták.

Az idegen fölnyitotta a szemét.

– Jóreggelt másodszor is! – kiáltott fel az öregúr. Szolgálhatok-e jó paprikás mérnöki levessel?

– Köszönöm, elfogadom, – felelte bágyadtan az idegen.

Szótlanul evett velök. Ebéd végén a zsebébe nyult. Szivartárcát vont elő. Valami három szivar volt is abban, de csurgott belőlök a víz.

– Tessék, – szólt az öregúr a maga tárcáját átnyujtva.

Az idegen kivont abból egy szivart és megszólalt:

– Illenék megmondanom, hogy ki vagyok. De én nem mondom meg. Viszont én sem kérdezem, hogy ön kicsoda?

Az öregúr vállat vont:

– Nem vagyok kiváncsi természetü.

Az idegen folytatta:

– Ön azt véli, hogy megmentett. És hogy én azért hálás vagyok. Én nem vagyok azért hálás.

– Bocsánat, ha rosszat cselekedtem, – felelte mosolyogva az öregúr, – de arra gondoltam, hogy ön talán sietett. Alkalmat óhajtottam önnek szerezni, hogy az ügyet mégegyszer megfontolja.

– Köszönöm. Megfontoltam én azt kellőképpen.

Kedvetlenül nézett a cipőjére. Az arca sápadt volt, de nem beteges sárga, hanem inkább fázós. Aztán rátapogatott az orrára, amelyre néhány csepp vér cserepesedett és a halántékára, ahova az iszap ráragasztotta a haját.

A mérnök vizet öntetett a mosdótálba. A székely odatartotta az idegennek egy jókora spongyával együtt.

– Ön bizonyára kártyázott és vesztett? – szólalt meg aztán az öregúr mintha a szivarja füstjének beszélne.

– Én nem kártyázom soha, – felelte az idegen félvállról.

– Hát talán más csapás érte? talán pénzbeli zavarokkal küzd? – folytatta az öregúr jóságos hangon. Nincs olyan csapás, amit ki ne lehetne heverni.

– Gazdag vagyok, – felelte az idegen.

– Vagy valami betegség? Nincs olyan betegség, amelynek váratlan gyógyulása ne lehetne. Lássa kérem az öreg Kneip páterhoz csupa olyan ember jár, akire már ráadták az utolsó kenetet.

– Sohse voltam beteg.

– Akkor azt kell gondolnom, hogy szerelmi csalódás zavarta meg önt. Hiába, mig az ember fiatal... De hát azt is meggyógyítja az idő.

– Engem nem zavart meg soha semmi. Szerelmes én nem voltam soha.

– Bocsánatot kérek a kérdéseimért, – szólt az öregúr fölkelve, – nem kiváncsiságból kérdeztem önt, hanem, hogy segitsek, ha tudok. Elvégre emberek vagyunk, és kötelességünk egymáson segíteni, kivált ha valamelyikünk leroskad az élet terhe alatt.

– Én nem roskadtam le semmiféle teher alatt se, – felelte az idegen a fejét rázva. Én amit cselekedtem, meggondoltan cselekedtem.

– Meggondoltan?

– Meggondoltan.

Az öregúr boszusan hümmentett:

– Ugyan kérem, hát lehet ilyet meggondoltan cselekedni? Ha valaki gyógyíthatatlan betegséggel bajlódik, vagy holtig tartó börtönre van ítélve, az cselekedhetik effélét meggondoltan, de egészséges ember, szabad ember nem ugrik meggondoltan a békák közé.

Az idegen összevont szemöldökkel nézett a mérnökre, aztán ugyanúgy maga elé. Végre is vállat vont.

– Nekem az életben nincs semmi örömem, hát minek éljek? Mért néz rám olyan hitetlenül? Én nem hazudok soha. Nem szorultam rá, hogy hazudjak. Csak a nők és a gyermekek hazudnak, meg a szolga-lelkek.

– De kérem én nem mondtam, hogy hazudik ön. Mindössze megütköztem a szaván, hogy azt mondja, nincs az életben öröme, holott az imént azt mondta, hogy gazdag és egészséges. Tudja ön mi a gazdagság? Kérdezze meg azoktól, akik negyven-ötven krajcárért kapálnak. Kérdezze meg azoktól, akik husz négyszögméternyi kis szobában tizedmagukkal alusznak. Kérdezze meg azoktól, akik éheznek. S tudja ön mi az egészség? Menjen be egy kórházba és kérdezze meg ottan. Már engedjen meg fiatal barátom, aki egészséges is, gazdag is, és mégis megveti az életet, az nem gondolkodó ember, és meg nem értett frázisként mondja, hogy Meggondoltan cselekedtem.

Az idegen szeme komoran villant a mérnökre, aztán nyugodtan felelte:

– Ön engem bolondnak néz. Nekem ugyan közömbös valami, hogy ki hogyan vélekedik rólam, de ön értelmes embernek látszik, ám mérjük meg az ön fontján is az én itéletemet. Látni fogja, hogy nekem meg kell halnom.

Az öregúr leült az ágyra:

– Fogadjunk, – mondotta, – hogy bármit is beszél, ha egészséges ön, nem kell meghalnia.

– Hát fogadjunk! Mibe?

– Eggyetlenegy szóba, amit úgy hivnak, hogy becsületszó.

– No és aztán?

– Ha elveszti a fogadást, becsületszóra köti magát, hogy megküzd a rossz gondolatokkal. Ha pedig én vesztem el, szintén becsületszóra kötelezem magamat, hogy nem húzom ki a Dunából.

– Hát jó. Hallgasson meg:

Az apámon kezdem. Az én apám birtokos volt, mint én, és elcsapott egy bérest, aki valami bánatában gyakorta megrészegedett. Akkor is részeg volt, mikor elcsapta.

A béres, – öreges ember volt már, – szekérre tette a ládáját és mikor kifelé ment az udvarunkból, megállt a tornácunk előtt. Megállt, és vérbenforgó szemét az apámra emelte: megfenyegette az öklével:

– Verjen meg hát az Isten örökös józansággal! Verjen meg téged is, gyermekedet is, ha születik!

Az apám sohse hallott efféle átkot, hát még nevetett is reá. De az anyám, – templomos asszony, érzékeny szivü asszony, – megrémült.

Az idegen a fű-ágyra könyökölve csendes bús hangon beszélt. Hangja mély volt, mint a dorombé. Olykor elhallgatott a beszédben és fűszálakat tördelt. Olykor felnézett a mérnökre, olykor kedvetlenül legyintett.

Folytatta:

– A születésem előtt történt ez három hónappal. Eggyetlen gyermek voltam, és ép, erős, egészséges. Semmitse különböztem más gyermektől, csak éppen, hogy kiváncsibb voltam mint más gyermek. Mindent kérdeztem, mindent kutattam, mindenütt titkot sejtettem. Tizenöt éves koromban már könyvekhez intéztem a kérdéseimet. Ha valamely könyv nehézfogatu volt, én annál jobban rágtam, rágogattam. Tudni akartam mindent, mindent! Abban a korban, mikor más még regényeket olvas, én már Sopenhauert, Kantot, Kontot, Lokot és Spencert őröltem. S abban a korban, amikor más ember a leányokat tündéreknek nézi, én már a boncoló asztalon foglalkoztam velök. Orvosi tudományt tanultam. Persze abban is a hisztológia érdekelt legjobban: a szövet, a hús elemei, a sejtek, a porszemekre bontott ember. Egy kiló tündérhús épp olyan hús, mint egy kiló borjúhús!

Az átkot ismertem.

Apám anekdótái között gyakorta hallottam a béres átkát elmondani:

– Verjen meg az Isten józansággal!

Mindenki nevetett rajta, csak én nem. Húsz éves koromban már fázlódva éreztem, hogy az átok megfogott.

Józan voltam, mindig józan voltam!

Ön is mosolyog rajta. Látom, hogy ön sem érti. Az átok üres szó, azt tartja ön is. De különböztesse meg a lélekből fakadó átkot, a szájon forgó piaci átkozódástól. Az átkozódás csak sár-dobás. Az átok a haragvó lélek mennyköve. Mindegy hogy paraszt lelkéből villámlik el, vagy úr lelkéből. Éppoly természeti tünemény, mint a felhők villáma. Erő.

Ön bólint reá.

Tehát akkor azt nem érti, hogy mit jelent józannak lenni?

Józannak lenni annyit jelent, hogy: az ember egy megfagyott szivet hordoz a mellében. Az agya olyan, mint a hűtőkészülék: minden gondolat és minden érzés jéggé válik benne. A fagyasztó szer: az analízis, az elemezés.

Az átok következtében én mindig elemeztem.

Huszonegy éves koromban már tudtam, hogy minden gyönyörködés izgalom, és az izgalom következtében mámor. A szem gyönyörködése a szemidegek izgalma. A szép táj, a szép festmény, a szép épület, semmi egyéb csak az alakok szokatlansága, vagy a szineké. Tehát nem a táj szép, sem a festmény, sem az épület, hanem a szemidegek izgalma a szép. Aki Taorminában született, bizonyára azon csodálkozik, hogy mások ott csodálkoznak. Ticián „kettős szerelme” ha az ön szobájában lógna, esztendőben kétszer se nézne rá. A paraszt is közömbösen megy el mellette, mert az idegei éppoly durvák, mint a tenyere.

Épp így a zene. Fülideg-mámor. A dal meg annak a mámornak a ködében játszó délibáb. Képek játéka. Tudományos nyelven: Képzettársítás.

Folytassam-e? Én nem lehetek boldog, mert mihelyt valami kedves, rögtön az okára pillantok. Azt kérdem:

– Miért?

Ettől a kérdéstől minden délibáb eltünik.

Én mindennek csak a szálait látom. Nekem még a virág is csak sejtszövet, klorofillal telt sejtszövet. Tudok iránta érdeklődni, de nem gyönyörködni benne. És az emberi virág, a nő is, énnekem csak bőrrel bevont csontváz. Isten alkotásai, vagy ha így kedvesebb önnek: a Természet alkotásai csupa gyönyörüség a szemünknek. De nem a tudós szemének. A tudós mindenütt a praktikus gondolatot látja és szemléli és bámulja. Ha a megelevenült milói Vénuszt mutatod neki: a hajától a lába hegyéig elmondja pontról pontra: melyik rész mért olyan? A haj az agyvelőt védi hőtől, fagytól, koponyatöréstől. A koponyacsontok. A két szép szem: optikai szerszám, porvédőkkel és automatikus tisztitónedvekkel. Az arc: izlelő, rágó és lélekzőszerszámok tartója. Két huspárna védi a fogakat s az a két huspárna egyben nagyszerüen kieszelt szijjszalagok szövevénye. A metszőfogak nem véletlenül vannak elől, s a zúzófogak hátul. Én az élő emberen átlátok, mint az üvegen: látom benne a koponyát; a koponyában a fehér velőt, a testében szanaszét folydogáló piros patakokat; a bordái között dolgozó husgombócot, a tüdőt, a májat, vesét és izmokat...

Józan vagyok, irtózatosan józan!

Mindenki szines szemüveggel születik, ki kékkel, ki zölddel, ki sárgával, ki rózsaszinüvel. Csak én születtem szinesüveg nélkül.

Azt mondtam egyszer:

– Vessük félre az észt: éljünk úgy mint a sokaság él. A sokaságnak van öröme, van boldogsága. Nézzük csak: mi boldogítja az embereket?

A pénz, – a bor, – a cigány, – a tánc, – a szeretkezés, – a lakmározás, – a kártya, – a vadászat.

Ez a férfiemberek nyolc boldogsága.

A pénzgyüjtés nem nekem való. Azt a boldogságot már diák koromban megmértem. Elgyöngültek gyönyörüsége. Ahol se testi erő nincs, se lelki, a pénz jelenik meg erő alakjában. Ezt tehát meg se próbálom.

Nézzük az asztali örömöket.

Ételért ki lelkesedik?

A gyermek, az agg, a kanonok.

Az italt ki imádja?

A paraszt, a gyári munkás, a napszámos, az eszem-iszom falusi úr, meg a kisvárosi könyvetlen úr, – tehát mindenütt azok, akik sohase téptek volna almát a paradicsomi fáról.

Én mikor eszek, a testemet fűtöm; mikor iszol; a testem hiányzó nedveit pótolom. Esztelenségnek itélem, hogy valaki több fát rak a kályhájába, mint amennyi kell. Ebből a boldogságból tehát ki vagyok rekesztve.

A zenéről elmondtam már, hogy mi. Nem tehetek róla, hogy valahányszor zenét hallok, az idegeimre fordul a figyelmem. Nem ragadhat magával a dallam, mert csak azt érzem, hogyan áramlik az idegeimre. Az idegeimre figyelek, nem a zenére.

Ez nekem tehát akkor sem lehet boldogságom, ha rám erőltetem. A drótos hangszereket pláne gyűlölöm. Csodálkozom az emberiség fülén, hogy a zongora, trombita, harangszó, villamos csengő nem okoz neki fájdalmat.

A táncról talán nem is kell beszélnem. Az már a zenétől felizgatott idegek rángatódzása. A zene rángatja az idegeket, az idegek rángatják a csontokat. Ez a tánc. Reggeli észszel zene nélkül ki rázogatná a tomporát? s ki veregetné a talpát a földhöz? hacsak nem viszket. Micsoda látvány lehet siketnek a tánc?

Mindazonáltal megpróbáltam; s utána oly szégyenkezés fogott el, olyan, devalvált bankónak éreztem magamat, hogy soha többé a táncolás boldogságára nem gondolhattam.

Mi következik?

A szeretkezés?

Arról már orvosnövendék koromban tudtam, hogy akut láz, vagy mondjuk magyarul: időleges láz, buta vérhevülés. Nekem épp úgy nem lehet gyönyörüségem, mint az eszkimónak a trópikus ég.

Mi következik?

A kártya.

A kártyát mindenkor utáltam. Már gyermekkoromban megismertem benne, hogy kölcsönös megegyezésen alapuló kölcsönös fosztogatás. Alsórendü lelkek gyönyörüsége.

Maradt a nyolc boldogság közül a vadászat.

A vadászatot nemes sportnak is mondhatják, tehát felsörendü lelkek nemes mulatsága. Kell benne lennie valaminek, amit a közrendü ember nem ért. A történelem is azt bizonyitja, hogy az emberiség felső osztálya mulatott vele. Ma is a királyok, főurak, a legműveltebb osztály a legvadászabb. Ebben kell valaminek lennie!

A székely köhögött.

– No mi kell? – kérdezte a mérnök.

– A kávé is felforrt.

Megkávéztak.

Az idegen láthatólag fölélénkült az erős fekete kávétól. Felkönyökölt a fekvőhelyén, és frissebb hangon folytatta a beszédét:

Csatlakoztam egy kis vadásztársasághoz. Mindössze öten voltunk.

A kerülő este jelentette, hogy egy völgyben gyönyörü szarvasbikát látott. A vadászok bravót kiáltottak, és a vacsora élénk beszélgetésben folyt. Láttam, hogy a szarvasbika képzete izgatja az agyukat.

Vacsora után mingyárt lefeküdtünk, hogy jókor indulhassunk. Én azonban sokáig nem birtam elaludni. Képzeletemben láttam a békés füevő állatot, amint ott alszik nyugodtan a puha gyepen, az erdő csillagos csendes éjszakájában, és még csak nem is álmodik arról, hogy ez estén puskát és kést akasztottak le a számára a falról: neki ismeretlen kétlábu állatok reggel keresik őt...

Mi öröm van ebben?

No megtudom.

Hajnalban a kerülő zörgetésére egyszerre felszöktek a vadászok. Kezük lábuk gyors mozgása, meg hogy valamennyi beszélt, nekem csak idegizgalmi nyilvánulás volt. Izgatattak voltak, örvendezőn izgatottak. Dehát mért?

A völgy szélén szétoszlottunk. Zaj nélkül lappangva haladtunk befelé.

A lombokon a reggeli napsugarak rézsutosan szürődtek át. A fű harmatos volt. Itt-ott egy madár csicsergett.

Én egy társam mellett mentem. Susogva figyelmeztetett lépten-nyomon.

– Lefelé tartsd a puska végét!... Kerüld az avart!... Csitt, csitt!

A szeme a láztól ragyogott. Olykor megállt és fülelt. Aztán megint halkan beljebb...

Én az erdő békés lakójára gondoltam, a szarvasra, aki bizonyára gondatlanul legel valamely tisztáson. Nincs annak ártó gondolata ellenünk! Nem bántja még a kigyót se!

És mi öten vágytól lehegve keressük őt.

Egyszerre megránt a társam. Megállok és nézek amerre a szeme mered. Hát egy sárga kis őzet látok a bokron túl, amint a naptól és harmattól csillogó erdei pázsiton legelész.

Társam a vállához emeli a puskáját. Lobban, durran, füst csap el belőle... Az őz ott fekszik a pázsiton. Csak a lábát rázza, fejét emelgeti.

A társam odafutott.

Én nyugodtan követtem.

Az őz vállából buzogott a vér. Ahogy ott álltunk, ránk fordította szép fekete ártatlan szemét. És a könny úgy folyt a szeméből, mint az ember szeméből szokott.

Mit gondolhatott az az állat mirólunk?

– No ugye hogy ez remek lövés volt? – kérdezte a társam diadalmasan.

És nagy sáros lábát rátette a haldokló állatra.

Mért nézett diadalmasan? Micsoda diadal egy fegyvertelen állatot puskával megsebezni? Mért örült az én barátom?

A lövésnek nem örült, mert a puska-durranás fülbántó. Az őz hasának sem örült, mert van mit ennie. Tehát a vérnek örült.

Hát ez a nemes sport?

Hiszen akkor a görény meg a róka nemesebb állat az embernél, mert egyébbel, mint nemes sporttal nem is foglalkozik!

Vállamra vetettem a puskámat és haza ballagtam.

Hiába, – gondoltam, – én józan vagyok, vigasztalanul józan!

Este a vadászok is megérkeztek. Az erdő-őrök beszállították a szarvasbikát, az őzet, nyolc foglyot, egy harkályt, két szarkát is. Csupa holt állat. Reggel még valamennyi élt.

És örvendeztek, boldog dicsekedéssel beszélték, melyik állatot hogyan érte a lövés? Tehát csakugyan ez a nemes sport! Ezért kelnek fel az emberek hajnalban, ezért utaznak messze vidékekre, másznak hegyet és völgyet, bérelnek erdőt, öltözködnek tiroli ódivatu ruhákba; s mily hősi mozdulatokkal viszik a puskát! Már a vasuti állomáson úgy feszítenek, mintha legalább is oroszlánvadászatra utaznának! Pedig hát csak kukoricásba mennek a kis gyáva nyulakra, ártatlan őzekre, békés szarvasokra és az erdő boldog madaraira.

És ezt nevezik királyi mulatságnak! Ezt, meg a galamblövészetet, mikor százszámra lövik a galambot. Jól nevelt művelt urak...

Vacsorakor négy szál cigány is beállitott. Az egyik vadász csakhamar tapsolással kisérte a nóta taktusát. Megfigyeltem, hogy ő köztünk a legsoványabb, legidegesebb. És megjósoltam magamban, hogy ő fog leghamarabb táncolni is.

Vigan ittak, boldogok voltak.

Akkor arra gondoltam, hogy én is alkoholizálom magamat. Méreg ide, méreg oda! ha boldogságot okoz, megbecsülni való!

Ittam.

Jó bor volt. A benne levő spiritusz-tartalom meggyorsította az arcom vérkeringését. Éreztem, hogy a fülem melegedik. Éreztem, hogy a zene hat már az én lábam idegeire is.

És tovább ittam.

Annyit ittam mint ők.

Ők csakhamar daloltak és táncoltak. Csókolták a cigányt, és verték a lábuk szárát. Rajtam azonban csak nem tört ki az alkohol-örjöngés. Én percről percre azt vigyáztam, hogy hogyan terjed a testemben fokról fokra az ital mérgező ereje? Hogyan hágtat a halántékomig? és hogyan tekeredik rá a kis-agyamra?

De ittam tovább; ittam pálinkát is, hogy attól olyan boldog legyek, mint ők!

Reggel felé a társaim olyannyira elrészegedtek, hogy ide-oda kerengtek, mint a beteg dongók. Nekem már a szemem idegeire is elhatott a méreg. Kettőnek láttam a lámpást, és soknak a cigányt. Megtapasztaltam a pulzusomat. Szaporábban vert, mint máskor. De azért józan voltam, józan! Úntam őket, úntam a beszédüket, tréfáikat, nevetésöket! Mikor aztán szanaszét dőltek, elosontam. Kocsira ültem és haza!

Tehát énrám még az alkohol se hat!

Meg kell önnek mondanom, hogy az anyám még él és hogy négy éve házasít.

Eleinte csak mosolyogtam rajta, de aztán az utóbbi évben egyre sürübben irt rám ebben az ügyben.

Mert nem igen beszélünk egymással, noha együtt lakunk. Ő a kastély egyik felében, én a másikban.

Ön ebben megütközik, pedig igy van okosan. Az anyám ideges asszony, és mihelyt két szót beszélünk, a harmadik szó már vélemény-különbség. Ő aztán boszankodik és kifakad, mint minden ember, akinek bizonyságai nincsenek. Én iparkodom meggyőzni okkal, világossággal. De ő csak azt látja, hogy a véleményem ellenkezik az övével, s inkább nem beszél velem. Csak akkor találkozunk, ha vendég vetődik hozzánk.

Ir hát egy napon nekem... De itt is vannak a cédulák a zsebemben. Ceruzával irt. Hallgassa:

– Fiam, szeretném, ha megnősülnél. A nőtlen élet, nem tökéletes élet. Tudod, hogy csak ketten vagyunk.

Feleltem:

– A házasság annak való akinek hiányzik valami, mikor egyedül van. Nekem nem hiányzik senki. Én egyedül egymagamban is egésznek érzem magamat, mint az egy-tucat kanál. Komplet vagyok.

Irt:

– Nem vagy komplet. A férfi nem komplet nő nélkül. A férfi magában levéltelen fa. A nő a lombja, virága. Nézd meg az agglegényeket, miféle emberek öregségükben? Egyet se találsz rendes életünek, rendes gondolkodásunak, rendes érzésünek. Benne élnek a világban, de látszik, hogy nem bele-valók. Idegenek köztünk. A természetre szoktál mutogatni, a világtörvényre. Most én mutatok oda.

Feleltem:

– Helyes a hivatkozás a nagytörvényre. Csakhogy abban a házasság szereteten épül.

Irt:

– Nem értelek.

Feleltem:

– A természetben a házasság tiszta vonzalom, szeretet. A társadalmi házasságban nem szeretet a fundamentum, hanem szerződés.

Irt:

– Mégsem értelek.

Feleltem:

– Az államnak a házasság csupán polgártenyésztő intézmény. (Polgár nélkül nincs katona, sem adó.) Az állam tehát nem törődik azzal, hogy szeretet-e a kapocs és kölcsönös boldogitás-e a cél? Ez az oka, hogy széles ajtón lehet bejutni a házasságba, s keskeny ajtón ki, de olyan keskeny ajtón, hogy mind a hét bőre lenyúzódik annak, aki kimegy.

Irt:

– Hagyjuk kérlek az elméleteidet fiókban. Fagyaszd velök másoknak a vérét. Én arra kérlek, hogy házasodj meg. Mert utolsó sarja vagy a családnak, és ha igy maradsz, teljesen megecetesedel. Vártam eddig, hogy valamelyik leányismerősünk iránt érdeklődni látlak, de te valahányszor leánytársaságban vagy, akkorákat ásitasz, hogy az állkapcsod hallhatóan ropog. Hát kérve kértek, teljesítsd öreg édesanyádnak ezt az egyetlen egy kivánságát! Mert csak azért gondolok félve halálom órájára, hogy attól tartok, nőtlenül hagylak el!

Feleltem:

– Parancsnak tekintem az óhajtását. Jelölje meg, hogy kit vegyek el és három nap mulva lesz menye.

Irt:

– Köszönöm, hogy oly engedelmes jó fiam vagy. De mégis azt szeretném, ha te választanál.

Feleltem:

– Nekem egyik liba csak olyan liba mint a másik. Merőben fölösleges tünődnöm azon, hogy melyik gágogjon az udvaromon.

Erre három napig nem kaptam cédulát.

Akkor ismét irt:

– Hogy tetszik neked Pipi? Bájos leány és angyali a jósága. Vagyona is van. A családja csupa előkelő ember. Hogy tetszik neked?

Feleltem:

– Sehogyse.

– Már az, hogy egy Paula nevű leány csirke nevet nyomat a névjegyére, arra vall, hogy valóban csirkeagyu.

– A jósága...

– Mi a jósága?

– Az hogy az apja erszényéből pénzt osztogat? Osztogasson a maga erszényéből!

– Hogy bájos?

– Az a sok gyürü az ujján, az a nehéz fülbevaló, gondolatának örökös bálba és színházba járása, nekem azt mutatja, hogy a férjét pénz-szerző házi állatnak fogja tekinteni. De ha parancsolja, édes anyám, azonnal feleségül veszem.

Irt:

– Mit gondolsz Sarolta felől? Az csak művelt leány! Angolul is ért, olaszul is! Németül és franciául ugy beszél mint magyarul! Komolysága éppen hozzád illő. Azonnal felelj.

Mindig azonnal feleltem, depersze a női természet türelmetlen. Hát feleltem:

– Sarolta csakugyan művelt leány. Öt nyelven beszél de két b-vel irja az egyebet és ahhelyet, hogy nem lehet, azt mondja ki van zárva! Hogy értheti a többi nyelvet? ha az anyanyelvét se beszéli tisztán. A komolysága hozzám illő volna, ha lelki tulajdonság volna mint nálam, csakhogy nála gyomorbajból származik. Ha parancsolja, feleségül veszem.

Kétnapi szünet következett.

Aztán ismét irt:

– Sáfár Piroska ellen igazán nem lehet szavad. Csupa kedvesség és csupa zene. Bétóvent úgy játsza, hogy öröm hallani. A családja előkelő családokba ágazik. Az anyja jómódu özvegy.

Feleltem:

– Ha valaki kótából rontja a zongorát, az még nem zene-értés. És ha valaki már reggel nyolc órakor zongorázik, abból ugyan nem lesz jó háziasszony.

– A kedvessége?

– Macska kedvesség. Simul, dorombol. Bizonyára karmol is, ha kedvetlen.

– A családja...

– A családjából csupán az anyját fogja a férje házába vinni. Az ember mikor beszél, olyan mintha kotkodácsolna, mikor pedig nevet, olyan mintha kukorikolna. Aki elveszi a leányt, elveszi az anyját is, és hallgatni kénytelen élete hosszán át azokat a hajmeresztő hangokat. De ha parancsolja, feleségül veszem.

Erre aztán hosszu szünet következett. A cédulákon más ügyek jártak. De az anyám gyakrabban látogatott el a leányos házakhoz, és nekem mindig el kellett kisérnem. A szeme mindig rajtam állott, valahányszor leánynyal beszéltem. Szivesen szereztem volna örömet neki azzal, hogy valamelyiket megkülönböztetem, de hiába, orvosra nem hatnak az emberi bőrnek szinei, sem a tagok gömbölyüsége, sem a hosszú haj, sem a rózsaszinü pántlikák. S micsoda fárasztó volt nekem azt a sok csiripelést, csápogást, és pápogást hallgatni, amely a női társaságokat jellemzi!

Végre is az anyám belefáradt.

– Fiam, – fakadt ki, – hát nincs egy se, aki tetszene?

Vállat vontam.

– Nekem valamennyi tetszik. De nem vagyok bogár, hogy belerepüljek a lángba. A házasság holtig való szerződés. Tessék csak emlékezni arra a szomoru fővárosi úrra, akivel tavaly Osztendében ismerkedtünk meg. A feleségénél éjjeli látogatót talált. Meg akarta verni, de az erősebb volt: még őt rugdalta meg. Aztán párviadal következett. Őt vitték haza lepedőben. Tehát először is felfedezte, hogy a felesége erkölcstelen, aztán kapott egy csomó rugást a teste különböző részeire, egy golyót a mellébe, s végül egy itéletet a szentszéktől, amelyben itélik, hogy tovább éljen azzal a bestiával! Mindez miért? Azért mert elkövette azt a könnyelmüséget, hogy bevezetett a templomba egy leányt, és ott elmondott néhány szót vele. Ha nem a templomba vezette volna, hanem máshova, se meg nem csalták volna, se meg nem rugdosták volna, se mellbe nem lőtték volna, sepedig a világ nem nevetné.

– Dehát minden leány ilyen? Nincsenek jobb példáid a házas életről?

– A sorsjátékon is nyer mindig négy-öt ember. De hány az aki veszit! És az csak pénzt veszit. A házasság nem olyan lutri. Ott egy életet teszünk kockára.

Akkor már sírva fakadt az anyám.

Én a sírást nem állhatom. Tudom ugyan hogy az is micsoda. A tehetetlenség érzetének agybeli izgalma és annak az izgalomnak a hatása a szemidegek viztartójára. De mégis kellemetlen látni a józan embernek is.

– Hát ne sirjon, édesanyám, – mondottam, – inkább megvallom, hogy egy leány nagyon tetszik nekem és hogy a maga kedvéért elveszem.

Egyszerre elállt a sirása. Az utolsó könnycsepp még ott ült a szeme pilláján, de már a szeme mosolygott:

– Melyik az?

Hirtelenében végigfutott a gondolatom a környékbeli leányokon, s nyugodtan feleltem:

– A Lóri.

Az anyám boldogan csapta össze a kezét:

– No nézd, hogy arra nem gondoltam! Gazdag is, szép is, okos is. Tündöklően okos! Az való éppen neked! Mikor kéred meg?

– Ha akarja még ma.

Ezt persze olyan elhatározással mondtam, mint aki az orvoshoz azzal állit be, hogy operálja meg. Véget akartam vetni a zaklatásnak.

Csak akkor kezdtem méregetni igazán a leányt, mikor már a szót kimondtam:

Ki is az a lány voltaképpen?

Ismerni ismertem, hiszen az apja az apámmal jóbarát volt, dehát nem beszéltem vele életemben tiz szót se. Egy cigány-szemü, vékony orru leány. Az okosságáról nem tapasztaltam semmit. Csakúgy icogott-vicogott a lányokkal, mint a többi. Aki hangosan nevet, nem okos. Aki rikoltva nevet, az meg éppenséggel ostoba. Dehát mindegy.

Az anyám persze nem lóditott még aznap neki a lánykérésnek. Megelégedett azzal, hogy választottam. Vacsorára magához hivatott, hogy mégjobban megbeszéljük az ügyet. Eltökéltem, hogy mindent ráhagyok. Elvégre bárkit veszek is el, nem magamnak veszem, hanem az anyámnak. S valóban kell a házba valami női fiatal lélek. Udvar kutya nélkül, kalitka madár nélkül, ház asszony nélkül, valóban üres látvány.

Csak arra az egyre kértem az anyámat, hogy látogasson el Lóriékhoz egyedül, és tapogassa ki, hogy a leány hozzám jönne-e? Mert az én természetem nem olyan, hogy a szokásos udvarlást végig tudjam csinálni. Meg fogom látogatni a menyekző előtt lehetőleg mindennap, elmondom valami szerelmi levelezőkönyvből azokat a diluviális régiségü frázisokat is, amiket a lányok megkivánnak, de hosszan ez nem tarthat, mert nekem nem gyönyörüség, hanem dolog. Dolognak is unalmas, mint a nyiratkozás.

Az anyám másnap kocsira ült és odavolt három napig. Beszélt a szülőkkel. A szülők beszéltek a lányukkal. A leány azt mondta, hogy csodálkozik az óhajtásomon, mert semmi érdeklődést nem tapasztalt, azonban hozzám jön, mert méltónak itél magához.

Erre nyeltem egyet.

Az anyám aztán a dicséretek vizözönjével boritotta el a leányt. Hogy hány évig volt a Szentsziv-klastromban, hogyan ért minden kézi munkát, de vivni is tud és lőni. És hogy nem zongorázik, hanem inkább hegedül.

Ez az utóbbi dicséret kissé megrezzentett. Mert hallottam már hölgyeket hegedülni, s mondhatom hogy a tüskés disznó nem borzolja úgy a sertéit mint ahogy az én hajam meredezett. De aztán arra gondoltam, hogy időnkint vizet csöpögtetek a hegedüjébe és attól megunja.

Másnap már nekem kellett kocsira ülnöm. Az anyám maga kötötte meg a nyakkendőmet, s maga válogatott egy akkora csokor virágot, hogy egy bácskai tehén jóllakott volna vele. És az utolsó szava is az volt hozzám, hogy a leendő anyóst ne cáfoljam semmiben.

Olyanforma érzéssel indultam útnak, mint aki a fogát húzatni megy.

Három-négy domb, egy köves patak, egy szalmatetős oláh falu, aztán egy vörösföldü erdő, hirtelen lapály, amelyen s-formán görbülő kettős házsor fehérlik; mind zsuppal fedett; a falu közepén régi divatos köpcös tornyu templom; oldalt a falutól különálló barna kastély, jókora parkban, – ez az a hely ahol nekem asszonyt termesztett az egek ura!

Ahogy a park kőfala mellett haladok, a levegőből valami madárféle bukfencezik az ölembe.

Nézem, hogy micsoda? Hát egy véres nyaku veréb. Még élt és vergődött a szárnyával. Kidobtam az útfélre, s bosszankodva törülgettem a vérét a nadrágomról.

– Ha babonás volnék, – gondoltam, – visszafordítanám a kocsimat. De én nem vagyok babonás.

A kastélyban áradozó örömmel fogadtak. Az apa, – dudaorrú álmos ember, – megcsókolt, és fiának szólitott. Az anya, – úri ruhába járó kis parasztasszony, – örömigéket rikácsolt.

– Hát Lórika?

– Lent van a parkban. Mingyárt jön ő is.

Leültettek. Beszélgettünk mindenféle közömbös dolgokról.

A leány nem jött.

Végre is az apó megszólal:

– Eredj le fiam a parkba. Lepd meg. Hátulról fogd be a szemét.

És döcögve nevetett.

Az anya kinyitotta a szalonjuknak a kertre néző ajtaját. Lementem. Egy helyen haragos női hangot hallok. Mingyárt rá is bukkanok Lórira.

Egy platán alatt állt meggyszin piros blúzban és fekete szoknyában. A vállán Flóber-puska. Egy tizenöt éves forma ostoba képü kertész bojtárt szidott:

– Máskor pedig, ha énelőttem állsz, hát levedd a kalapod, különben így ütöm le.

Azzal olyan gyors pofont rippentett a fiu képére, hogy a kalapja négy méternyit röpült.

A fiu az arcára kapta a tenyerét és káprázó szemmel nézett reá.

Visszahúzódtam, hogy ne legyek tanuja a pörnek. Megkerültem egy kis nyirfa-ligetet, és úgy tértem vissza. Már akkor a fiu nem volt ott. A leány felém lépegetett. Ahogy megpillantott, elpirosodott.

– Nini! – kiáltotta, – kit látok?

És a kacsóját nyujtotta. Mert a férjhez menő lánynak csak kacsója van.

– Hát maga vadászik?

– Csak célba lőni tanulok. Parasztfiúkkal holmi apróságokat vettetek föl és azokra lövök.

Ezt mondva, felakasztotta a puskáját egy faágra és hogy tovább sétáltunk, az anyám egészsége felől tudakozódott.

Aztán elhallgatott. Jel volt ez arra, hogy nyilatkozhatok.

De én is hallgattam.

Arra gondoltam, hogy ime itt az óra, amelyben kinyujtom kezemet-lábamat, hogy a házasság békóját rákovácsolják. A nyelvem szinte belefagyott a számba. Ő is szótlanul lépegetett mellettem a park kanyargós utján. A kavics halkan hersegett a lábunk alatt.

Megálltam és ránéztem:

Ez tehát az a nőnemü ember, akivel nekem át kell élnem az életemet! A test vékony, de egészségesnek látszik; a szeme fehére tiszta, tehát regényeket nem olvas; az arcbőr kellő vérkeringésről tanuskodik; a fogak kopatlanok; az ajk és fül piros, tehát az emésztés rendes.

– Mondja csak Lórika, – szólaltam meg végre, – a családban miféle betegségek voltak?

Láttam az arcán, hogy meglepi a kérdésem, mindazonáltal elmosolyodott:

– Itt nem lesz alkalma gyógyítani!

– Mégis.

– Köhögés, nátha... Anyácskám egyszer a kezét forrázta le.

– Őrült nem volt a családban?

– Nem.

– Se tüdővészes?

– Az se.

– Az öreg szülőket mi baj vitte el?

– Nem tudom. De mért kérdez ilyeneket? Remélem, nem nyujtatja ki a nyelvemet is.

És láttam a szemén, hogy boszankodik.

Válasz helyett elgondolkodva néztem egy körtefagalyra, amelyen négy-öt kis kék hernyó legelt.

Sohase láttam azt a fajta hernyót.

– Nézze már, – mondottam, – miféle vendégek ezek?

S leszakitottam az egyik levelet, amelyen két hernyócska falatozott.

A leány arcát utálat torzitotta le.

– Jaj! tapossa össze! tapossa össze!

– Mért? Mit vétett magának ez a kis állat?

– Pusztitja a gyümölcsfát! Utálatos! Tapossa össze!

– De Lórika, – feleltem nyugodtan, – ez a néhány kis hernyó nem eszi meg ezt a nagy fát. A többit a kertész leszedte még tojás korában. Ezek véletlenül megmenekültek.

– De utálatosak!

– Tehetnek ezek arról? És vajjon csakugyan utálatosak-e? Nézze meg csak közelebbről, micsoda szép törökszin-kék moár-selyem a ruhájuk!

– Én meg nem nézem!

– És nem sajnálja megölni ezt az állatkát csak azért mert utálatos?

– De kártékony!

– Azért, mert megeszik hét-nyolc kis falevelet?

A manó tudja, hogy mért vállaltam ügyvédséget a hernyók mellett. Én csakúgy irtom, mint más. Talán a leány utálkozása ingerelt ellenkezésre? Talán a gondolkodásának a belső rugóit akartam előpattantani.

A leány arcán mosolygás jelent meg. – Csipős szemmel nézett reám:

– Maga éppen olyan, mint Adria!

– Ki az az Adria?

– Egy idevaló bolondos leány. Azt hittem, ismeri.

– Adria... Talán Adrien?

– Nem: Adria.

– És mért vagyok olyan mint Adria?

A leány a vállát vonogatva nevetett:

– Azt nem mondom meg, csak... olyan, mint Adria!

Eldobtam a hernyót, és hallgatva sétáltunk tovább. Egy fenyőkkel környezett kis árnyékos téren megálltam.

– Mit gondol, – szólaltam meg, – minek jöttem én ide?

Mert untam már az üres beszélgetést. Eltökéltem, hogy még azon órában megkérem a leányt, el is veszem, otthon aztán beteszem az anyám butorai közé, s élek tovább, mint ahogy eddig éltem. Az a fő, hogy az anyámnak menye legyen!

A leány mosolygó arccal morzsolta a fűszálat.

– Mit gondolok? Hát kell gondolni valamit, ha egy ismerős család meglátogatja a másikat?

– Én nem vagyok család, én csak egy szál fiatal ember vagyok. Egy nagyjelentőségü kerités ajtaja előtt állok, már jó ideje...

Itt elhallgattam.

A leány rámpillantott, és a fűszállal játszva, álmatag hangon szólott:

– No, és mért nem nyitott be?

– Hát először is, mert okos ember nem nyit be olyan ajtón, amelynek belülről nincsen kilincse...

E pillanatban halk zördülést hallok. A lombok közül odalebben egy fehér batisztruhás nyulánk szőke leány. Megheppenve áll meg, és rám bámul.

– Jaj! – rebegi ijedten, – bocsánat... Azt hittem, magad vagy...

És egy lépést hátrált, mintha vissza akarna futni.

Én olyan szép szál leányt soha életemben nem láttam! És a megjelenése olyan különös volt: ahogy a zöld lombok közül a fehér batiszt ruhában ott termett; sötétkék szeme ahogy rámcsodálkozott, és szelid, fehér arcán az a hirtelen megjelent könnyü pirosság...

Nem lehetett több tizennyolc évesnél. A szeme olyan ártatlan volt, mint egy hat éves gyermeké.

Lóri megmondta a nevemet, az ő nevét is:

– Adria, a papunk leánya, akit az imént említettem.

Ön bizonyára visszát lát abban a mondásomban, hogy olyan szép leányt sohse láttam. Nekem magamnak is különös volt, hogy annyira megdöbbentett. De gondoltam, azért hatott rám annyira, mert a sötétzöld környezetből előlobbanó fehérruha váratlan volt a szememnek, és a lombok közül kibukkanó fiatal üde arc épp olyan meglepő, mintha komor fenyőfán rózsákat pillantanánk meg.

– Nem zavarom a beszélgetésükben? – kérdezte a leány tétován. – A kertalján jöttem be. Nem tudtam Lóri, hogy vendéged van. Ahogy ideértem, a fák között a te blúzodat láttam piroslani. Nem zavarlak? Remélem nem beszéltetek valami fontosat?

– Nem, – feleltem Lóri helyett, – a céllövésről beszélgettünk. Maga is puskával sétál a kertben?

– Ó, dehogy.

És Lórihoz fordult. Tréfásan megfenyegette:

– Remélem...

– Nyugodj meg, – felelte Lóri, – négykrajcárosokra lövöldöztem.

Szerettem volna megmondani, hogy egy négykrajcáros véresen bukott a magasból az ölembe, de hát hagyjuk, ha ez a mulatsága!

A szőke leány mégis gyanakodva nézett reá. Lóri visszanézte büszke mosolygással.

– Negyven lövés, – mondotta dicsekedve, – és harminc találás! Képzelheted, hogy a gyerekek milyen boldogok voltak!

És hozzám fordult:

– Az átlőtt négykrajcárosok az övék.

Adria lehajolt és fölvett a fűből egy négykrajcárost:

– Itt is van egy. De nem adom vissza. A mihálydi koldusnak adom, tudod annak a nagyszakálunak, akire azt mondtad, hogy bibliai alak. Megengeded ugye hogy annak adjam?

És hozzám beszélve folytatta:

– Nem a mi falunkba való, hát nem igen adnak neki. Meg kálvinista a jámbor, az is vesztesége. Pedig mijen szépen fújja a zsoltárt:

„Pe-he-herelj uram pehe-herlőimmel.

Ha-ha-harcolj éhéhén ellenségihimmel”.

Szegény öreg, néha eldanoltatok vele három zsoltárt is!

A szó kedvesen pergett az ajkáról. A szeme oly bizalmasan állt rajtam, mintha régóta ismerne. Karját a Lóri karjába füzte. A batisztruhán átlátszott a karja. Szobrásznak, festőnek gyönyörüség lett volna látni. De én se szobrász, se festő nem vagyok. Ámbátor ruhán átlátszó kart nem is láttam még se képben, se szoborban.

Aztán az tünt fel, hogy a szeme milyen meleg. A kék szem többnyire hideg vagy langyos. Az övé meleg, mint az olasz ég. És valami kimondhatatlanul szelid és jóságos és vidám, mint a májusi nap.

Együtt sétáltunk tovább a kertben. Adriának néhány szóval elmondtam, hogy az apám a Lóri apjának jóbarátja volt és hogy az anyámmal róluk beszélgettünk, azt mondta, látogassam meg őket.

Amíg beszéltem, a leány szeme nyugodtan, szinte csodálkozón állt az arcomon. Igazán különös szem. Úgy hat rám... hogy is fejezzem ki... mint, mint ha a vas érezne és mágnessel simogatják végig...

Engem a világon semmi se érinthet olyan mélyen, mint a szem. Nem mindenkinek a szeme. De a nyugodtan néző tiszta szem mindig megérint. Miért? Mert abban már nemcsak az optikai szerkezetet látom. A szemben van valami. Mondjuk: a lélek. A nagy nem tudom világából egy erő. De az ő szeme különben is... egy mennyből szállott szempár.

A leány mintha magában beszélne, megszólalt:

– Magának el kellene vennie Lórit.

Erre az lett volna a válasz, hogy hiszen éppen azért jöttem. De a nyelvem nem mozdult reá. Valami különös érzés bágyasztott el. Az a kékszemű leány úgy jelent meg nékem olyan váratlanul, olyan ünnepiesen, mint Éva a teremtés hajnalán. És ő mondja, hogy el kellene vennem Lórit!

De mindez csak egy percnyi ellágyulás volt, mint mikor télen a kályha mellett elálmosodunk. Csakhamar felocsudtam.

A leányok egymással beszélgettek.

– Mit dolgoztál ma? – kérdezte Lóri mosolyogva.

És Adria felelt:

– Mért kérdezed ezt nevetve?

– Mert arra gondoltam, hogy talán megint csigát ragasztottál.

Hozzám fordulva folytatta:

– Minap egy csigának a házát ragasztotta meg enyvvel.

Adria mentegetődzött:

– A csiga még élt. A gyerekek a falhoz vágták... Elvégre annak a csigának a háza mindene...

Fiatal hársfák közé értünk. A krétás homokból csinált kerti utat kövér iriszek szegélyezték. Éppen virágzottak. Lóri letört két virágot, és az egyiket Adriának adta, a másikat a keblére tűzte.

– Köszönöm, – mondotta Adria.

És megcsókolta a virágot olyan szeretettel, mint ahogy az anya csókolja a gyermekét.

Nekem az a mozdulat megint valami kedves volt.

– Látom, hogy maga szereti a virágot, – mondottam.

– Szeretem, – felelte, – hát hogyne szeretném! Különben az írisz kedves nekem! Ez a finom kék patyolat az Isten szövő kezének remeke. És nekem olyan, mintha minden virág élne, gondolkodna, mint mink, és szeretne bennünket. De azt gondolom, fájdalmat nem érez a virág.

Rám nézett, hogy én is így vélekedek-e? Aztán hogy én bólintottam, folytatta:

– És azt gondolom, hogy az élete csupa boldogság. Mihelyt kifeslik a bimbóból gyönyörüséggel tartja az arcát a meleg napsugárnak, gyönyörüséggel fürdik éjjel a harmatban, és mikor a hársfák árnyékot teritenek reá, az is boldogság neki. Te hogyan gondolod, Lóri?

Lóri mosolygott:

– Te csak a régi képzelődő maradsz. A virág virág, semmi egyéb. A természet játéka épp úgy mint a sár. Az bizony se nem érez, se nem gondolkodik.

Ez volt az én véleményem is, de amazt mégis jobban szerettem hallani.

Adria elkomolyodva rázta a fejét:

– Csalódol Lóri! A virág az Isten művészete; épp úgy, mint a holdfény, a szivárvány és az emberi arc. A művészet arra való hogy nemesítse az embert. Amikor virágot csodálunk, a lelkünk fölemelkedik. Elképzelheted-e, hogy a leggonoszabb ember gyilkos gondolatot tud forgatni az agyában, ha egy csomó gyöngyvirágot szemlél?

És a kezében levő nagy kék virágra gyönyörködött.

– Milyen szép! Milyen szép!

Hirtelen Lórinak nyujtotta:

– Csókold meg!

Lóri mosolyogva vont vállat, és megcsókolta a virágot.

– Csókolja meg maga is!

Megtettem, amit kívánt.

Gyermekes volt a magaviselete, de oly kedves, hogy úgy gyönyörködtem benne, mint ő a virágban.

Itt úgylátszik, mintha magamat cáfolnám, az előbb említett józanságomat. Dehát kérem, ha józan vagyok is, a só nekem is só-ízü, a cukor nekem is édes, és az akácvirág nekem is jószagú.

Egy tiszta-vizü patakocskához érkeztünk. Lóri csak neki iramodott és átugrott rajta. Adria habozva állt meg. Oldalt egy kiálló követ nézett a víz közepén. Odakerült. Kedvesen fogta fel két ujjal a fehér batisztszoknyát, és formás sárga cipőjét a kőre nyujtotta. Megtapogatta előbb, hogy nem billen-e félre? Csak azután lépett reá.

– Mily gyáva vagy! – kiáltott Lóri.

Én is a kövön mentem át.

Ahogy tovább sétálunk, látom, hogy a kerti úton mintha egy fekete zsinór heverne keresztben.

Hangyanép.

A lányok is meglátták.

Adria visszatartón emelte fel a két kezét:

– Rájok ne lépjenek!

– Nyugodjék meg, – felelem, – nem lépünk rájok.

Lóri unatkozó hangon szólott:

– Nyugodt lehetsz: a doktor még a hernyókat se tapossa el.

Adria örvendő arccal nézett rám és tapsolt:

– Bravó! Végre egy ember!

Oly őszinte lelkesedéssel mondta ezt a szót! ember, hogy lehetetlen volt benne meg nem érezni a legnagyobb dicséretet.

Érdekes, hogy a nők százszor annyit beszélnek, mint mi férfiak, de századrésznyi a szótáruk a miénkhez képest. Hanem amit ki nem tudnak fejezni szóval, igével, jelzővel, kifejezi a hangjuk zengése, a szemük, az arcuk mozgékonysága.

Ahogy ő kimondta az ember szót, az egy óda volt, szavak nélkül.

Megértettem.

Átléptük a hangyákat és Adriához fordultam:

– Mondja, kis Adria, kitől tanulta maga ezt a szép gondolkodást?

– Szép gondolkodást? Az irgalmat az állatok iránt? Nem tanított engem arra senki.

– Bizonyosan az édesanyja.

A leány szomorúan pillantott reám:

– Anyám? Nem ismertem őt.

– Akkor bizonyára az édesatyja...

Elmosolyodva rázta a fejét.

– Nem. Atyámmal én mindig harcolok az állatokért. Ő is eltapossa a hernyót, ha nem látom. A hangyát is. Azt véli, hogy minden bogár ellensége az embernek. Pedig ugye nem igaz? Az a sok kis élet nem tudja mi az ember? A minap, hogy nálunk is így táboroztak a hangyák, szőnyeget vittem ki a kertbe és nagyítóüveget. A hangyák ilyen vékony vonalban haladtak át a mi kertünk útján is. Föléjük hajoltam. Nem zavarodtak meg, tehát nem láttak. Talán felhőnek véltek. De bizonyosan nem tudták, hogy én is élő élet vagyok. Pedig okosak! Milyen okosak! Tudja mit csináltak?

– Verekedtek.

– Nem. Költözködtek. A gyermekeiket szállították. Megfogták egyenkint derékon, és úgy vitték őket. Száz meg száz hangya-gyermeket! Bizonyosan elromlott a régi lakásuk, és ujba költöztek át.

És álmodozva nézett maga elé.

Aztán elmosolyodott:

– Igazán védi a hernyókat? Én örülök, ha egy-kettő megmenekül. Mert télen mind összeszedjük a hernyófészkeket és elégetjük. Azokat nincs miért sajnálni. Tojások. Nem éreznek. De mikor már kibujnak s örülnek a napfénynek, boldogan összebujnak és eszegetik a gyönge levelet. Akkor már sajnálom őket, ha bántják. Mert akkor már az a kis hernyó él.

– Igaz.

– És olyan érdekes, mikor a hideg reggeleken összebujnak! Finom fehér fátyolsátorukban úgy összebujnak. Jó testvérek. A fátyolon néha apró harmatszemek csillognak, mint a gyémántpor.

Rám nézett:

– Hát a pókkal hogy van maga?

– Békességben, – feleltem kitérően.

– No én nem vagyok velök békességben. Ha meglátok egyet, rögtön poharat borítok rája és kivetem a kertből. Azok gonosz állatok! Az emberek közt is vannak gonoszak. Az állatok között is. Hanem télen mégis irgalmazok nekik. Akkor üres üvegekbe gyüjtöm őket és szállást kapnak az ablakomban tavaszig. Maga megöli őket?

– Nem, – feleltem határozottan. De mondja, kedves Adria, ugye az édesatyjától tanulta ezt?

– Mit?

– Hogy az állatokat ennyire védelmezi.

A leány mosolyogva rázta a fejét.

– Atyám a pókot is eltapossa, ha nem látom. Mindenki eltapossa őket. Még nem ismertem olyan embert, aki könyörülne rajtok.

És hálásan nézett reám.

Én tovább vallattam:

– De az édesatyja mégis csak foglalkozik a természettudományokkal?

– Nem. Ahhoz ért legkevesebbet. Ő csak a régi könyveket olvassa. Én is szeretem a régi könyveket, különösen a szentek legendáit. Este vacsora után mindig olvasunk a szentek életéből. Mindig azt a szentet, akinek a napja van. Én olvasok hangosan. A férfiszenteket néha gyorsan olvasom, de a nő-szenteket mindig lassan. Mert lássa azokat jobban érzem. Micsoda más gondolkozásu nők voltak azok! Fehér lelkek...

– Ezt nem is tudtam, hogy a mi vallásunkon kívül más vallásbeliek is tisztelik a szenteket. A tiszteletes úr bizonyára csak különösségképpen olvassa.

Erre mind a két leány nevető arccal fordult felém. Aztán Adria arca piros lángba borult, elkomolyodott, szinte szenvedővé vált. De elpirosodott még a füle is.

A szeme egy pillanatra rám szegeződött, mintha valamit akarna mondani, majd Lórira pillantott:

– Megyek már, – rebegte zavarodottan, – sietnem kell!

Gyorsan kezet szoritott Lórival, nekem csak könnyedén bólintott, azzal átlebegett a gyepen s eltünt a fenyőfák között.

Lóri bámulva nézett utána:

– Mi lelte ezt?

Én is csodálkoztam:

– Mit nevettek az imént?

– Hogy maga azt mondta: „más vallásbeliek”, „nagytiszteletü úr.” Mert hiszen ők is római katolikusok. De mért, hogy így elszaladt?

Én már értettem.

És sajnálattól elnehezült szível néztem utána.

A kert hátulján néhányszor megvillant a fehér ruha. A leány futva haladt kifelé. A futása könnyű volt, mint az őzé. Aztán eltünt. Csak a hosszú fenyőfagalyak inogtak, ahol közöttük elhaladt.

Milyen könnyen kártyázik a sorssal némely ember? – gondoltam. – Ő csak játszik, játszik tüzes butasággal, s a gyermek sohajtja meg a kárát.

A házasság kérdését nem fontam tovább. Gondoltam, elteszem ezt az ügyet abba a fiókba, amelyikre ez a mesebeli szó van írva:

Holnap.

Uzsonnára marasztottak volna, de nem maradtam. Mikor a kocsim előgördült, akkor láttam, hogy a csokor ott maradt az ülésben. Vesszőkosárba tette az anyám, s vizespalackba, hogy el ne hervadjon. Azért felejtettem a kocsin, mert én hajtottam a lovakat.

Már késő volt átadnom. Megint csak a bakra ültem és a kezembe vettem a gyeplőt:

– Gyi!

Ahogy a falu utolsó házát elhagytam, arra a szegény leányra gondoltam: az elpirosodására, szégyenkező rámtekintésére.

Hátha neki adnám ezt az ülésen feledt csokrot?

Megállitottam a lovakat, s névjegyet vettem elő. Ceruzával ráírtam:

Adria kisasszonynak.

Nagyon örülnék ha elfogadná tőlem ezt a csokrot. Nem kötelezi semmire, csupán tiszteletemnek a jele.

– Károly, – szólottam hátra a kocsisnak. Bontsd ki azt a kosarat! Egy ház előtt majd megállok. Ott kiveszed a virágot belőle és ezzel a cédulával együtt beviszed. Az itatós papirosba, ami mellette van, töröld meg a bokréta szárát, hogy vizes ne legyen!

Azzal megfordítottam a lovakat és visszatértünk a faluba.

A parokiát könnyü volt megismernem. A legúribb ház a templom közelében. Öreg akácfák sátoroznak előtte, és a kapun belől is falombok tekintenek ki az utcára.

A kocsis bevitte a csokrot. Csupa fehér zsándárkrózsa. Néhány perc mulva visszatért egy névjeggyel. A névjegyen csupán ez az egy név:

Adria,

és csupán ez az egy ceruzával irott szó:

Köszönöm.

Pillantást vetettem az ablak csipke kárpítjára, de nem láttam, hogy ott állna, hát csak csettentettem a lovaknak, s röpültünk a falusi porfellegben haza.

Csak a mi határunk útján kezdtem arra gondolni, hogy mit mondjak az anyámnak?

Hazudjak, hogy nem voltak otthon?

Ej, a hazugságot nem szeretem! Gyáváknak és rókáknak való! Megmondom inkább, hogy kivánat nélkül nem eszek almát se.

– A leányt nem kértem meg, – mondottam az anyámnak. Alig félórát időztem vele, és máris ellenkezés támadt köztünk. Mi lesz, ha elveszem? És azt mondják, hogy ezt a leányt apácák nevelték? Hamarabb hiszem, hogy katonaiskolába járt.

– Dehiszen csekélység volt! – szólt kedvetlenül az anyám.

– Egy kanál viz a tengerből, szintén csekélység, – feleltem, – de az az egy kanál viz elárulja, hogy az egész tenger keserü. Jobb ha ma válok el tőle, mintsemhogy akkor, mikor már a házassági szentség sziámi ikreket csinált belőlünk.

Az anyám sóhajtott:

– Nem fogsz megházasodni soha!

– Igérem, hogy egy éven belől asszony lesz a háznál! Mától kezdve magam járok-kelek a környéken, és ha itt nem találok alkalmas feleséget, elnézek a fürdőkre is, sőt még a bálokba is elmegyek.

Az anyám ebben megnyugodott. Én meg arra gondoltam, bárcsak országos leánykiállítást is csinálnának egyszer, hogy ne kellene annyit bajlódnom az asszonykereséssel.

Az első napokban persze csak otthon ültem. Egy vaskos amerikai pszihologia érkezett. Azzal töltöttem éjet és napot.

Minek siessek, – gondoltam, – egy év alatt sok lánynyal találkozok még, s választok közülök. Olyat választok, akinek a nyelve sohase mondja: Nem akarom!

De különös volt nekem, hogy minduntalan eszembe ötlött az a fehérruhás, kékszemű lány, és a fülembe csendült a hangja:

„Végre egy ember!”

Még álmomban is!

Milyen kár, hogy az a lány kívül született a társadalmi keritésen!

Dehát mért gondolok reá? Hogy annyira foglalkozik az állatokkal? Bizonyára azért. Más nők értetlenül járnak a természet világában. Csak a szinek hatnak rájok: a virág, a tájszinek, a fák formái, vizek csillogása, – szóval ami a szem-idegeket izgatja. De az értelmüket nem érintik meg a természet jelenségei.

Hogy az a leány érdeklődéssel tudja nézni a hernyót, hogy nem tapossa el a lába elé kerülő férget, – ez tetszett nekem. Láttam, hogy fogalma van arról, mi az életnek az értéke. Az a kis bogár épp oly joggal szívja a levegőt, mint mink; bennünket nem támad meg gyilkos szándékkal; éli a maga életét csendesen, békén.

Hogy az a leány ezt meg tudja érteni!

Szerettem volna közelebbről látni a lelkét. Dehiszen megtehetem én azt úgy is, hogy a házasság kérdését kívül hagyom az ajtón! Mért ne próbáljam meg, hogy egy-két kedves órát töltsek vele?

Az öreg pap a régi könyvek iránt érdeklődik. Van az én padlásomon halommal. Küldeni fogok neki. Aztán vagy meglátogat, vagy nekem lehet meglátogatnom. És akkor megnézem, hogyan foltozgatja a csigák házát az a kedves leány?

Kiválasztottam öt különféle ócska könyvet és melléje irtam néhány sort, hogy magam is foglalkozom a régiek lelkével és örömmel hallom, hogy más is. Itt küldöm stb. A nevét nem tudtam, dehát minek is? Főtisztelendő Plébániahivatal, – megtalálják.

Meg is találták. Öreges, vastag betükben köszönte meg a pap a könyveket. Őt csak a Pázmán-korabeli tollharcok érdeklik. Ha van olyan a gyüjteményben, szivesen ád cserébe olyat, ami engem érdekel. A levél alatt ott volt a neve:

Bentzefalvy János.

A padláson még aznap felforgattam a könyveket, s találtam is egynéhány olyat, amelyben a szeretet vallásának pásztorai egymásnak a fejéhez vagdalják a bibliát.

Ezzel már mehetek Bentzefalvy János uramhoz magam!

Nem vittem el mind, csak két testes pergamenkötésüt. Délután öt órakor beléptem a parókia ajtaján.

Zöldbokros kis udvar. Csupa olasz-jázmin. Széles téglafolyosó. A folyosón egy öreg púpos pap sétál. A reverendája fakó. A kezében csaknem földig érő tajtékcsibuk. A szemén nagy kerek ókula.

Tehát ez az éltes pap, ez a felnéző szemü agg bagoly...

Dehiszen ez ezelőtt tizennyolc évvel is ilyen lehetett!

Tekintete az arcomról a könyvekre fordult. Alig hallgatja a nevemet, elveszi a könyvet, és gyors ujjakkal lapoz belé:

– Ezt ismerem, – mondja mély mellhangon, mintha pincéből jönne a hangja. – Az igazság győzedelme és egyéb apró Pázmán-korabeli tiszavirág.

Hóna alá csapja a könyvet és a másikba nyit:

– Bornemissza Péter: Fejtegetés... Tyhű! Ez már érdekesebb. De tessék beljebb...

Abban a pillanatban megnyillik a folyosó egyik üveges ajtaja, – bizonyára konyha, – s megjelenik a küszöbön kíváncsi kikukkantással egy kékruhás leány: Adria. Szinte megrettenve bámul reám. Némán köszönök neki. Elpirulva bólint.

Csak annyit láttam még, hogy fehér melleskötény volt rajta és a kezében fakanál. A következő pillanatban beléptem egy könyvekkel körül falazott szobába.

Csak akkor gondoltam arra, hogy micsoda ügyetlenséget követtem el: hangosan kellett volna köszönnöm, és nevén szólítanom. Azt kellett volna mondanom: Jónapot, kis Adria! Mit dolgozik? – De a jó gondolatok néha elkésnek, és különösen a szíves gondolatok. A hűtő készülék...

Node, amit én elmulasztottam, azt helyre pótolta ő. Alig ültem le az ódon könyves szobában, Adria benyitott, és örömtől pirosló arccal nyujtotta a kezét:

– Isten hozta!

És a paphoz fordult:

– Atyám, ő az a doktor úr... tudja, akivel Lóriéknál találkoztam.

A pap arcán a ráncok vonaglottak, ami nála mosolygást jelentett. A fél szemöldökét fölemelte a homloka közepéig s rám nézett:

– Aha! Aki nem tapossa el a hernyót! A lányom nagyon örült, hogy találkozott egy magához hasonló hernyótenyésztővel. És gazda ön?

– Gazda vagyok, – feleltem, – és nálam a hernyók nem pusztítanak.

Az öreg pap hümmögött. Szivart kapart elő egy fiókból, és maga is megtömte vékony görcsös ujjaival a pipáját.

Adria széket igazitott az asztalhoz, és félretette a ráhalmozódott könyveket. Ekközben rámpillantott kétszer is, és mosolygó májusi kék ég sugárzott a szeméből. Mintha egy megérkezett testvér volnék!

Következett egy unalmas negyedóra. Bentzefalvy uram, hogy magunkra maradtunk, elmagyarázta, hogy micsoda érdekes kor volt az a Pázmán kora, és hogy azóta hova sülyedtünk.

– Hova süjjjettünkk! – szólt tüzesen az öreg a csibukot kiáltójel gyanánt rázogatva a levegőben.

– Bátorkodom ellenkezőleg vélekedni, – feleltem nyugodtan, – én bizony szívesebben élek a mai korban, amikor nem szamarazzák az embert azért, amit hisz. A hit épp olyan belső ügy, mint az emésztés.

Mingyárt meg is bántam, amit mondtam, mert az öregúr szeme úgy kikerekedett, mint a cintányér. Bizonyára mázsás gorombaságot vágott volna a fejemhez, de szerencsémre ismét megjelent a leány. Ezúttal a szomszéd szobában jelent meg, amelynek az ajtaja tárva volt. Fehér asztalkendőt vetett az asztalra:

– Velünk fog uzsonnázni, doktor! – mondotta felénk hajolva, terités közben, kedvesen. Atyámnak oly nagy örömet szerzett a könyvekkel, hogy elfogadhatja!

No lám, a kis ravasz!

Bentzefalvy uram keblében ezalatt elhiggadt a boszúság. Csupán annyit mondott rosszaló arccal, hogy fiatal ember vagyok; a lelkeknek azt a küzdelmes korát nem itélhetem meg, ha annyira bele nem hatolok, mint ő.

– Egyébiránt mit szokott olvasni öcsém uram?

– Mindenfélét, – feleltem kitérően.

– De hiszen azt írta nekem, hogy a régi időket búvárolja maga is.

– A régi időket.

– Dehát milyen irányban?

– Hogy milyen irányban? Hát... én főleg a régi költészet iránt érdeklődöm.

– Hm... Az is valami. A költészet testvére a vallásnak, persze a nemes költészet. No majd keresek valamit viszonzásul.

Azzal a könyves polcnak fordult.

– Nem sürgős, – feleltem. – Ne tessék most vesződni vele.

De az öreg tovább kaparászott a könyvei között.

A leány megszólalt:

– Mennyire meglepett... De most velünk fog uzsonnázni. Az uzsonnát mindig magam készítem. Atyám kedvére nem tudja a kávét elkészíteni más.

És susogva esdeklő nézéssel folytatta:

– Nem fog elsietni, ugye?

– Nem addig, – feleltem, – míg a kertjét meg nem nézem.

– Oh, az én kertem csak olyan hitványka...

– És hát uzsonnát nekem ne terítsen, kedves Adria. Én nem szoktam. Azért maguk csak költsék el, mintha itt se volnék. Ha azt látom, hogy miattam rendbontás történik, akkor azonnal elbúcsúzok.

A leány azonban nem hallgatott reám. Egy terebélyes fatálcán beszállított egy lábos tejet, meg egy ibrik kávét.

– Azért hoztam be így, – mondotta, – hogy lássa, mennyi tej van itt. Ebből akár még két vendég is meguzsonnázhatik.

Valóban csodálatos jó kávét adott, aminőt soha életemben nem ettem. Pedig mink is tartunk egy-két bivalyt csupán a kávé kedvéért, és én a kávét Budapestről a legjobb kereskedőtől hozatom.

Nem is álltam meg szó nélkül:

– Valami különös jó az íze ennek a kávénak. Mondja meg kis Adria, hogyan keveri?

Adria mosolygott:

– Maga azt véli, hogy ez valami különös kávé? hogy egyenesen Arábiából hozatjuk? Közönséges brassai kávé ez. De látom, nem hisz nekem, hát megmondom a titkomat: Jó sűrű tejet szerzek a kávéhoz és egy icinke-picinke vaniliamorzsát vetek belé. Attól a vaniliától van az a különös zamatja.

Az öreg nem elegyedett a beszélgetésünkbe. Elmélyedt arccal hörpölte a kávét. Aztán mikor az utolsó kortyot is benyelte, egy régi magyar Ovidiusz fordításról kezdett beszélni, hogy azt keresi a könyvei között.

– Remek magyarsággal van az megírva, – mondotta. A fordító valamikor gyalui eretnek pap volt, de úgy átfordította Ovidiuszt, hogy a könyv címe ez lehetne: Ovidiusz sarkantyus csizmában.

Leggyentett:

– A tanárok, tudósok semmit se tudnak erről, pedig nagyobb költő volt az a predikátor Gyöngyösinél is!

Azzal fölkelt, s a feje kopaszát vakarva nézett a könyves polcra.

– No míg megtalálja plébános uram, addig megnézem a kertjét.

– Jó, jó, – dörmögte az öreg, – hát csak mutasd meg Adria, a hernyóidat meg a pókhálóidat.

Hát a kert bizony nem volt valami pompás, csak afféle egyholdas falusi kert. Fele veteményes, fele elvénült gyümölcsös. De nem is a kert érdekelt engem, hanem a leány.

Sétálva mentünk végig a széles egyenes kerti úton, amely a kertet ketté választotta. Adria boldog arccal sétált mellettem.

Dehát mért boldog?

Mért örült az én látogatásomnak?

Hiszen Lóri bizonyosan elmondta neki, hogy az anyám nálok járt, és hogy csak a formaságok vannak hátra. Azt is tudja, hogy én jócsaládból való vagyonos ember vagyok, aki nem a plébánosok szakácsnéinál keresek feleséget.

Hát mért örült?

Mért tündöklött a szeme?

Mért játszott az arcán a pirosság a fehérséggel?

Sétálva mentünk a kerti úton. Adria mutogatta a veteményeit, barackfáit, szilvafáit. Nem volt ott semmi különös, amit már másutt nem láttam volna, de azért mindenre ránéztem, amire mutatott.

Mindössze az lepett meg, hogy majdnem minden fán volt valami fészek. Adria mindegyikről tudta, hogy micsoda madáré, és hogy egyikben másikban mennyi a fióka?

A fészkes fák derekán valami vörhenyes színű gubancot láttam. Közelebbről nézem, hát bádognyiradék.

– Mire való ez?

– Macskák ellen.

Ahogy a fészeknél megálltunk, az anyák csipogva-csettegve röpködtek körülöttünk. Csaknem a fejünket verték.

Ezen se volt csodálni való. Tapasztalásból tudom, hogy a madarak féltik a fészköket. A gáborján meg is üti az embert a szárnyával, ha a fészkéhez közeledik.

Adria azonban szüntelen csevegett velök:

– No ne félj, kis Frici! Nem bántjuk a kicsinyeidet! Jó bácsi ez, nem ellenség! Csillapodj no! Ejnye, de megijedtetek! Gyere no ide, gyere!

És hozzám fordult:

– Menjen csak odább. Huzódjon be oda a lugasba. Majd meglátja, hogyan szeretnek ezek engem!

Az út végén öreg szőlőlugas zöldült. Oda huzódtam be. Ahogy megfordulok, látom, hogy pintyek, cinkék, verebek, mindenféle madarak úgy rajzanak Adria körül, mintha királyasszonyuk lett volna. Kerengenek, repesnek a feje fölött. Rászállanak a vállára, kezére, és csicseregve-csevegve esznek a tenyeréből.

És ő kedveskedve beszél hozzájok:

– No, ugye, hogy nincs mit félnetek! Nesze neked is, Fáni! Nesze neked is, Jancsi! Ahol én vagyok, ott nem bánt titeket senki! No Sárika! Gyere no! Vedd el a számból ezt a morzsát!

És egy kis idei veréb az ajkához röppent.

Én ilyen csodát soha nem láttam!

– Mondja kis Adria, – szóltam aztán, mikor a madártársaságot szétkergette, – hogyan tudta őket ennyire megszelidíteni?

Mosolyogva vont vállat:

– Úgy, hogy mindig gondoskodtam róluk. Télen enniök adtam. Árva fiókákat megvettem a parasztgyermekektől és fölneveltem, aztán elbocsátottam. Megszoktak. Egyik madár látta a másiktól, hogy én nem vagyok ellenségök, és hozzám bátorodtak az idegen madarak is. Nincs ebben semmi különös.

Egy veréb a közelünkbe szállt egy szőlőkaróra, és ránk kandikálva csipogott:

– Nini, a Kati, – mondja nevetve Adria, – elkésett az uzsonnától és most reklamálja. Gyere no kis bohó.

Azzal belenyult a zsebébe és néhány morzsát nyujtott a madár felé.

A veréb nyugtalanul billegette a farkát. Adria egy lépést feléje közeledett. Akkor a veréb a tenyerére röppent. Felcsipegette a morzsákat.

Adria aztán a verebet gyöngéden a két kezébe fogta és megcsókolta a fejét. Aztán: huss! feldobta a levegőbe.

– Ez is az én nevelt leányom, – mondotta utána pillantva. Ezt csupaszka korától fogva neveltem föl szegényt.

Azon az éjszakán folyton Adriával álmodtam. Láttam őt kék ruhában, fehér felhők között s madarak röpködték körül.

Azonban reggel erősen dolgozott a hütőkészülék:

– Szokatlan volt, azért izgatott!

De végképpen nem tudtam elfagyasztani a leányt. Arra gondoltam, hogy ime ő felneveli a csupasz verebeket, a társadalom pedig ellöki a csupasz emberi szülötteket is, ha az apa nincs ott a fészeknél. Mi közöm nekem valamely leány születésének az előzményeivel? Hány vólgebórene leánynak pontos-rendes a születési bizonyítványa, de nem rendes az erkölcse, gondolkodása! Elvégre nem a papirost veszi az ember feleségül!

Mégis az anyámnak nem mertem szólani. Éreztem, hogy ha feltárnám a szándékomat, elfintorodna az arca, és az fájna nekem.

Ebből persze ön azt gondolja, hogy az én józanságomat mégiscsak meghódította a párkereső ösztön. Nem. Nekem nem azért fájt volna az anyám arcfintora, hanem azért, hogy a gondolkodásának alacsonyságát láttam volna benne. Mégis a gyümölcs nem vetheti meg azt az ágat, amelyiken termett...

Azt gondoltam sohse megyek többé Adriához.

De mi történt?

Egy fiatal tanitócska lakik a falumban. Én hozattam az új népiskolába, amelyet az anyám alapított.

A tanitócska beállított Illés napján, a nevemnapjára, köszöntőt mondani. Kis alázatos fekete csacsi. Szalonkabátban és szalmakalapban jár. Ott talált a reggelinél a kertünkben. Aznap az anyám is velem reggelizett. Az anyám megszólította:

– Nem gondol-e arra, hogy megnősüljön?

– Gondolnék, – felelte vonagló nyakkal mosolyogva, mintha csiklandoznák, – de nincs ismeretségem. Két leányt is dicsérnek. Az egyik az ispán úr leánykája; a másik valami papnak a nevelt leánya, Adriának hívják. Azt mondják igen nekem való, jólelkü leány...

Énvelem megfordult az udvar, a ház, de még az ég is! Az arcomat sápadni éreztem. A tanitónk arca egyszerre oly utálatossá vált előttem, hogy szerettem volna ráköpni!

Percekig tartott, míg annyira össze birtam szedni a nyugalmamat, hogy megszólalhattam:

– Az ispánunk leánya valóban jó választás lenne. Ha azt veszi el, én is adok a házasságához egy szép svájci tehenet.

A tanitócska hálás szemmel köszönte meg. Az anyám is igért egyet-mást. Láttam rajta, hogy az ispán lányával meg fog elégedni. És az arca nem volt már annyira utálatos.

Mindazonáltal dübörgött bennem a nyugtalanság. Délután ujabb könyveket válogattam a padláson és vittem az öregnek.

Adriát a folyosón találtam. Egy odahelyezett sárga asztalkán valami nagy uj könyvbe irt és egy másik nagy ó könyv állt feltámasztva előtte. Tisztázott. Anyakönyvet.

Ahogy beléptem, oly örömmel nézett reám, oly nyilt örömmel... hogy meg is kérdeztem. Alig hogy leültem, megkérdeztem:

– Mondja meg igazán, mért örül?

Erre a nyers őszinteségre mélyen elpirult, mint akkor, a kertben.

– Igazán magam se tudom... De ön oly jó ember... Én nekem olyan... mintha rokonok volnánk...

– Beszélt azóta Lórival?

– Hogyne, hiszen mindennap eljön misére. Nyáron én minisztrálok. Ne nevessen ki, nem öltözöm minisztráns ruhába. De minden gyerek libapásztor, hát atyámnak kell a segitségem. És mise után Lóri bejön néha hozzánk, beszélgetünk. Néha meg délután én látogatok el.

– És mondja meg őszintén, mit mondott énrólam Lóri?

A leány nyugodtan felelte:

– Azt, hogy maga el fogja venni, csak éppen a szokott formaságok vannak hátra. Maga e napokban nyilatkozni fog.

Ezt mondva szomoru pillantást vetett reám.

Bennem megrezdült valami. Tehát ez a leány tudja, hogy én már körülbelül vőlegény is vagyok. Nem remél tőlem, semmit.

De leakartam rázni a varázslatot teljesen:

– Magának nincs még jelöltje? – kérdeztem tréfás hangon.

A leány nyugodtan nézett reám:

– Hogy érti ezt?

– Hogy maga is nincs-e a férjhezmenés útján?

– Nem is leszek.

– Csak nem akar tán aggleány maradni?

– De.

– Komolyan mondja?

– Nincs miért tréfálnom. Atyám is azt mondja, hogy helyesen gondolkodom.

– Talán csalódott valakiben?

– Nem.

– Hiszen akkor még eljöhet, akiről csak a sejtelmek beszélnek.

Mélázva nézett reám, és szomoruan ingatta a fejét:

– Az én sejtelmeim... Nekem nincsenek efféle sejtelmeim.

– Ne mondja azt komolyan Adria! Nincs olyan leány a világon akinek ne volnának álmai.

– Álmaim nekem is vannak.

– No és nem jelenik meg az álmaiban valaki?

Adria csodálkozva nézett rám, aztán az arcán pajkos hullám futott át:

– Körszakálas ifju? vagy felpödört bajuszu hadnagy? Nem. Az én álmaimban nem sétálnak hadnagyok. Ha nem csúfol ki, megmondom magának, hogy nekem különös álmaim vannak. Soha nem hallottam mástól afféléket. És én oly boldogan ébredek!...

– Hát mondja el egy álmát.

– Nem tudnám. Csak egyes képek maradnak meg az eszemben. Elfelejtem. Én többnyire bibliai álmokat álmodok. Az éjjel is Jézust láttam, amint egy fa alatt állott és prédikált. Én ott ültem előtte és bámultam. Fehér ruhás magasas szőke ember. A lába alatt tavaszi zöld pázsit. És különösen a fa volt csodálatos. Kajszi barackfa volt, de eleven levendula-szín kékvirágu. És a nap a fára sütött...

Elmondtam reggel az atyámnak. Ő is gyönyörködött benne. Biztatott, hogy irjam meg a Magyar Államnak, hátha valamelyik festő kedvet kap rá s vászonra festi? De én nem irtam meg. Bizony még kinevetnének a kékvirágu barackfámmal! Egyszer meg Szalomét láttam táncolni. Gyönyörü piros-barna leány volt, kis karcsu termetü és villogós feketeszemü. A haja olyan fekete volt, mint a fénylő szurok. A ruhája sárgás-fehér selyem és a vállán hosszu fátyol. A lábán tüzes-piros selyemcipő. És táncolt egy nagy teremben, amely tele volt római néppel. Hosszú asztalnál ültek, aranykancsók és ezüsttálak, asztali csokrok között. És Szalome táncolt. Csupa gyönyörüség volt, és csupa forgás! A fátyola körben lengedezett. Mikor elvégezte a táncot, mindenki tapsolt. Én is. A leány lihegve fordult az én karomba, és én megcsókoltam. Ezt már nem mondtam el az atyámnak.

És akkor elmosolyodott.

De hogyan beszélte el ezt a két álmot! Micsoda pompás szinek és vonalak játszottak az arcán! És a szeme! micsoda ábrándos elmerüléssel nézett a levegőbe: mintha ujra látná az álmát.

Szerettem volna azt mondani neki: Te kedves jó lélek, te énhozzám való volnál! De lehetetlen volt, lehetetlen! Az az átkozott papiros...

A lány aztán megszólalt a szokott vidám hangján:

– Atyám a cigányokhoz ment. Hallotta, hogy beteg az egyik: egy vén vályogvető. Rábeszéli, hogy esküdjön össze a feleségével. A cigányok furcsa nép: a házasság szentségét többnyire együtt veszik fel az utolsó kenettel. Szegény ördögök!

Erre hosszu szünet következett. Én a szék karjára könyökölve ültem és néztem, néztem azt a patyolat-tisztaságu üde arcot, azt a tiszta tükrü kék szemet...

A hallgatásom és nézésem bizonyára feltünt neki, mert csodálkozón pillantott reám, de meleg volt a pillantása. Aztán fölkelt:

– Szivart hozok önnek.

– Köszönöm, – feleltem fölocsudva. Köszönöm, kis Adria. Van nálam is. Később talán rágyujtok. De nem zavarom a munkájában?

– Nem. Ez nem olyan munka. Már két éve tisztázom. De csak mikor ráérek.

Rápillantottam a papirosra. Az irása csupa álló vonal volt. Hasonlitott a nyomtatáshoz.

– De különös irás. Kitől tanulta?

– Nem tetszik önnek?

– De nagyon is.

– Egyszer láttam Ediznnek a fonográf feltalálójának az irását. Azt utánzom.

Az öregúr visszatért. A bűbájos beszélgetésnek vége szakadt. Betértünk a szobába. Az öregúr azon kezdte, hogy a minap én leszóltam a Pázmán korabeli eszmeharcot. Hosszu magyarázatot kellett hallgatnom. Láttam, hogy az öreg az én egypár szavamon napokig kotlott, és most beadja nekem a gondolatait.

Az ablakra néztem. Nyári zivatarfelhők gomolyogtak az égen. Esni fog. Adria nem volt velünk a szobában. A kertbe nem mehetünk ki.

– Sok a dolgom, – mondottam az öregnek.

A folyosón Adriát két ünnepi ruhás parasztasszonynyal találtam. Láttam, hogy azokat tartóztatta, azért nem jött be.

Ahogy kiléptem, hozzám mozdult, és a kezét nyujtotta:

– Mért siet?

Hogy volt mondva ez a kérdés! Milyen hangon és milyen nézéssel! A szó az volt hogy miért sietek? de az értelme az volt: Mikor látlak ismét?

Az esső már szemerkélt, mikor kocsira ültem.

A falu végén egy paraszt asszonyt láttam, amint a felső szoknyáját a fejére boritva sietett hazafelé. Lekiáltottam hozzá a kocsiról:

– Álljon meg csak néni! Hány órakor szokott lenni a mise?

– Hétkor tekintetes uram, – felelte pislogva, – hétkor.

Azt hiszem semmi csodálni való nincs azon, hogy érdeklődés ébredt bennem a mise iránt, amelyen Adria ministrál. Hogyan mozog? Hogyan térdel? Hogyan felelget a papnak? Meg fogom nézni, annélkül, hogy ő tudna róla.

Lóri jelenléte kényelmetlen lesz, de egypár hideg udvarias szó, és otthagyom.

Megnéztem az órámat, hogy percig pontosan tudjam, mennyi idő alatt futják meg a lovaim az útat?

És azon az éjjel én is a kékvirágu barackfával álmodtam.

Mindez, – tisztázódott előttem, – agybeli izgalom volt. A leány szokatlan szines gondolkodása idézte elő. De épp ez vonzott hozzá. Az én leveletlen kopár fám bámulja a leveleset, virágosat. A különbségek vonzzák egymást.

Reggel mégis rösteltem, hogy a leány poézisa annyira megzavart. Aki mindent megtud magyarázni, annak a poézis berke nem virit. Visszarendeltem a lovakat.

De aznap nem tudtam a könyveimmel foglalkozni. Ha olvastam, csak a szemem olvasott. Négyszer ötször is visszatértem egy-egy mondatra, megint csak elbolygott a figyelmem másfelé.

– De nagy bolond vagyok én! – mondottam végre is. Az ember megnézi a képtárat, drámát, hangversenyt; mért ne nézzek meg egy falusi különösséget is? Hiszen ha azon kapnám magamat, hogy beleszédültem egy lehetetlen állapotba, akármikor le tudom zárni a zsilipet.

S a következő reggelen mégiscsak elindultam.

Az időt jól kimértem: a falu első házaihoz érkeztem, mikor megkondultak a harangok.

A kocsimat megállitottam a falu boltja előtt, és gyalog mentem tovább, hogy ha lehet, a két leánynyal való találkozást elkerüljem.

Hát sikerült is.

Mikorra a templomhoz érkeztem, már búgott az orgona, s a pap az alsó lépcsőn állva morzsolta a leányával a misekezdetet.

De micsoda bájos látvány volt az! A leány sarkig érő fehér flanel-talárban, (aminő a görög szobrokon látható) térdelt az alsó lépcsőn. A pap állott és fölfelé nézett. És váltakozva mondották a zsoltárt:

– Bocsásd ki világosságodat és igazságodat uram...

– Bizzál az Istenben... ő az én orcám megszabaditója, az én Istenem!

Az oltár csupa virág volt: gloksziniák, árum szanktumok, liliomok, fehér burbon-rózsák és széleslevelü begóniák a gyertyatartók között. Az oltár körül csupa sötét-zöld magas babérfák és túják. A napfény aranyfátyolként rezg a növényeken. Kétségtelen, hogy Adria rendezte így.

És a kedves leány ott térdel. Fehér nyaka nemes ivben hajlik meg, mint a hattyué. A haja is mint a Veszta-szüzeké, simán födi a fejét; csupán a válla körül van fel-befürtözve. Semmi disz, semmi ékesség rajta, csak egy fehér lágyansimuló selyemkötél a derekán.

Néhány öregasszony seppegett mellettem a padokban. Lórit nem láttam. Már az evengéliumot olvasta a pap, mikor megjelent. Strucctollas szalmakalap volt a fején. Meghökkenve nézett rám. Én hidegen bólintottam köszöntést neki.

Adria a szent foglalatosságból egyszer se pillantott föl. Két fehér keze folyton össze volt téve, a szeme folyton le volt sütve. Álmodó arccal járt kelt a pap körül. Mikor térdet hajtott, a térde a földet érintette. Igazán olyan volt, mintha egy angyal minisztrált volna a templomban!

Ha bennem csak annyi költői érzés volna, amennyi a juhászom kutyájában, – gondoltam – én most ezt a fehér leányt átkapnám, mikor kilép és a kocsimba ragadnám; s ki a világba! – enyém vagy álmok gyermeke!

De énbennem nincsen poézis!

Aztán meg arra gondoltam, hogy a mi kis házikápolnánk micsoda rideg hely ehhez képest! Pedig van ekkora. De évenkint csak háromszor van benne mise, és akkor is egy görhes pap miséz, meg egy nagycsizmás bamba parasztfiú lődörög körülötte.

A gondolataimban mindössze Lóri zavart. A tekintetének megvillanása kellemetlen volt nekem. Bizonyára azt gondolta, hogy őérte vagyok ott.

Szerettem volna szótlanul elmenni, de mégse tehettem. Megvártam hát a mise végét. Gondoltam, talán akkor Adria is rám pillant. De nem: a karjára vette a nagy könyvet és a szemét folyton lesütve tért vissza a pap előtt lépegetve a sekrestyébe.

Megálltam a templom ajtajában és köszöntem Lórinak:

– Jó reggelt!

Mosolyogva nyujtott kezet. A szeme csupa öröm volt:

– Mit jelent ez, hogy maga idejött misére?

– Egy szent fogadalmat.

– Elmondja?

– Az éjjel azt álmodtam, hogy ennek a falunak a szentje megjelent nekem és így szólt hozzám: „Fiam, ha nagy szerencsétlenséget akarsz a fejedről elhárítani, esküdj meg az én oltáromnál, hogy a szerzetesek három fogadalma közül legalább is egyet megtartasz!” Az álom annyira megrendített, hogy nem birtam tovább aludni. Megnéztem a lekszikonban mik a szerzetesi fogadalmak? Hát vagyontalanság, engedelmesség és nőtlenség. Ezek közül kellett választanom.

– No és mit választott?

– A nőtlenséget Lórika.

Megértett.

Egy percre elsápadt, aztán büszkén és hidegen nyujtott kezet:

– Gratulálok!

Aztán elbocsátotta a kezemet és csípős szemmel tette hozzá:

– Az öreg szent úgylátszik jóakarója... a... leányoknak.

Elment.

Én úgy néztem utána, mint akinek malomkő esett le a nyakáról.

Intettem a kocsisomnak. Egy perc mulva zörgött a hintóm hazafelé.

Alig értem azonban haza, nyugtalanitani kezdett az a kérdés, hogy vajjon miként ujságolja el Lóri a találkozásunkat? Mert Lórit kétségtelenül felizgatta a beszédem, s a nőknél minden izgalom kotyogásban nyilvánul. Szinte láttam hogyan rohan valami szobalány vagy parasztfiu egy levelecskével, amelyben csak ennyi van: Gyer azonnal! Nagy ujságot mondok! S lehet, hogy egy vödör ténta nem feketitett volna be annyira, mint ahogy az a hegyes nyelvü leány!

Délután hát szépen a hónom alá vettem a gyalui predikátor sarkantyus Ovidiuszát és kocsira ültem. Csak a kocsin nézegettem bele:

Megindul a násznép veres kalpagokkal,

A kimosdott Dámák a Gavallérokkal.

Tsendes lépésekkel páronkint sétálnak,

Egymásnak szemébe lopva kandikálnak.

Füstölnek a konyhák, az ökrök pirulnak,

Spékelik cubákját az őznek, a nyúlnak;

Rotyog a káposzta, sülnek a kalátsok,

Törlik homlokokat az izzadt szakátsok.

És így tovább a Perzeusz menyekzője Andromedával.

Ezt a nyolc sort megtanultam belőle, hogy a papnak elrecitáljam, s más ó-könyvek kinálására buzditsam.

Ezuttal korábban mentem: délután két órakor. És el is találtam az időt: az öreg pap aludt. Adria vasalt a folyosón; holmi apró fodrokat vasalt.

Milyen boldog arccal fogadott! Azt hittem a nyakamba röppen. De mikor kézfogásnyira jutottam hozzá, csak annyiba maradt.

– Folytassa a dolgát, különben azonnal visszafordulok.

– Nem szükséges folytatnom, – felelte. A szakácsasszonyunk jól érti.

És beszólt a konyhaajtón:

– Marcsa néni!

Egy alázatos képü anyóka tünt elő. Átvette a vasalót. Mink ketten kiültünk az udvar hüvösére az olasz jázminok alá.

Ezuttal a leány kékbabos fehér kartonba volt öltözve, s a lábán sárga félcipő. A ruhája olyannyira divatos volt, hogy nem állhattam szó nélkül:

– Maga Adriácska olyan divatos ruhákban jár. Mondja: mi értelme van ennek falun?

– Magam se tudom, – felelte, s mosolyogva emelte meg a vállát. A divat egy fajtája a művészetnek. Érdekel engem. De csak a forma. Láthatja, hogy a matéria olcsó. Aztán néha vendégek vannak Lóriéknál, és én nem akarok szégyenkezni.

– És mindig ott van maga, ha vendégek vannak?

– Csak mikor nő-vendégek érkeznek.

– Dehát hogy tudja azt?

– Lóri átküld egy cédulát.

– És ha férfi vendégek érkeznek?

– Akkor nem megyek át soha.

– Mért? Csak nem idegenkedik a férfiaktól? Vagy mi nem vagyunk olyan érdekesek mint a nők?

Mosolyogva emelte meg a vállát és félre nézett. Aztán megszólalt:

– Megmondom igazán, ahogy van. A férfiak mindig olyat beszélnek, hogy azt mondja: Milyen kis lába van, kis keze van, micsoda kék a szeme és más efféléket. És én ilyenkor azt érzem, hogy milyen ostobának gondolnak ezek engem!

Csodálkozva néztem reá. Aztán azt mondtam neki:

– Most pedig én is affélét mondok, kedves Adria, de nem azért, mintha én is ostobának nézném. Tegnap reggel egy csodásszép görög ruhában láttam magát. Tudja, hogy ott voltam a misén?

– Atyám emlitette. Örültem, hogy ott volt.

– És Lóri nem szólt róla?

– Tegnap úgy elment... Ma pedig én nem beszélhettem vele. Délelőtt ideát volt az esperes. Siettem haza a miséről, hogy tizórait állitsak össze. Holnap bizonyosan beszélek vele. De mért kérdi?

– Csak azért, mert vele váltottam néhány szót.

– Még nem kérte meg?

– Nem.

Csodálkozva nézett reám, mintha magyarázatot várna. Én másra tereltem a beszédet:

– Szép a templomuk Adria. Ugye maga rakta úgy körül az oltárt?

– Én. Szeretem a virágot az oltár körül. A virágtalan templom olyan rideg hely... A bibliában benne van, hogy Jézus is gyönyörködött a virágokban.

– Benne van? Én nem emlékszem.

– Hát mikor azt mondja: „Nézzétek a mezei liliomokat... Salamon minden dicsőségében nem volt úgy felöltözve, mint egy ezek közül”. Oly szép a virágos oltár! Ha Isten úgy akarja, hogy tovább éljek atyámnál, én már elgondoltam, hogy az egyik szobámban oltárt fogok állitani. Olyan lesz, mint a templomunkban. Ereklyém is van. Egy szentnek a csontocskája. Még anyámról maradt.

– És talán misézni is fog?

– Eltalálta. Misézni fogok minden reggel. De csak magamban. Azt a fehér talárt öltöm magamra, és fehér sarut csináltatok erre a célra. Az oltár lépcsőjére katángszinkék plüs szőnyeget teritek. És mikor besüt a reggeli nap az ablakon, misézni fogok csendes egymagamban. Atyám azt mondja, nem vétek az, csak éppen az ostya az én kezemben nem fog átváltozni. De az mindegy.

A pad mellett, ahol ültünk, fehér burbonrózsa viritott.

– Ebből volt ma az oltáron?

– Ebből, – felelte Adria. Télfagyig virit.

Kinyujtotta a kezét, és leszakitott egy félig kinyilt szálat. Leszedte a töviseit és nekem nyujtotta:

– Ha akarja... beletüzni a kabátjába.

Ahogy nyujtotta a rózsát, én két kézzel nyultam érte. A két tenyerembe fogtam be a kezét, mint ő a minap a verebet, és az ajkamhoz emeltem.

Adria elpirult. Rámcsodálkozó szeme megnedvesedett.

– Bocsásson meg, – mondottam – ez csak hálacsók volt azért a jóságért, hogy a madarak árváit nevelgeti.

Adria elmosolyodott:

– Hogy jutnak eszébe most a madarak?

Itt bárki azt gondolhatná, hogy engem a józanság faképnél hagyott és csakúgy terigetem a szárnyat, mint más közönséges pulyka. De ez nem igaz. Én csakolyan józan voltam akkor is, mint most. Csak éppen hogy meglepett, (mert szokatlan volt) annak a leánynak a mindenre kiáradozó képzelődése.

Hazafelé menet sajnálkozva mondottam:

– Milyen kár, hogy rendetlen születésü! Ezt az egyet szivesen elvenném!

Itt ismét azt lehetne mondani, hogy ha én józan vagyok, mért itélek a születésben különbségeket?

Hát én nem is itélek. A teremtés mühelyéből egyforma vérrel kerül ki az ember, csak kint osztályozzák aztán a papiroson. Mért nyomják némelyikre a gyalázat bélyegét? nem tudom. Az ó-korban volt értelme. Akkor a rabszolgákat rossz fajtáju embereknek itélték, és a családok úgy ügyeltek a faji kiválasztásra, mint ahogy ma a lovakat tenyésztjük. Mondom nem tudom mért maradt fenn a bélyegzés? Magamnak én elvenném Adriát, de hogyan vegyem el az anyámnak?

Erre még csak gondolni se lehetett!

Eltökéltem nem is tudom hányadszor, hogy nem megyek többé a papházba. De különös valami, hogy az ember nemcsak ételre éhezik és nemcsak italra szomjazik. A szem is tud éhezni és szomjazni.

Egynapon megintcsak előkerestem a szeretet apostolainak néhány civakodását, és befogattam.

Aztán aprónkint odahordtam a padlás minden régi könyvét, s ugyanannyi rózsaszállal tértem vissza.

Az öreg papot nem érdekelte, hogy én Adriával mit beszélgetek. Volt úgy, hogy ki se mehettünk a kertbe, csak a folyosón ültünk. Az öreg odabent maradt. Vagy megbizott a lányában, vagy nem értett a leánypásztorsághoz.

Valahányszor eljöttem a leánytól, mindig aggodalom támadt bennem, hogy tovább haladtam, mint kellett volna. Elvégre is én abba tudom hagyni a barátságunkat, de nem ébrednek-e a leányban olyan érzelmek, amelyek oktalan reményekkel füzik hozzám?

Egy délután, mig az öregúr a fekete-kávé álmát aludta, azt kérdeztem Adriától: hogyan van beosztva a lakásuk?

– Csak négy szobánk van. Három egymás mellett, és egy külön. Az a káplán-szoba volna, de atyámnak eddig sohse kellett káplán. Hát az az én szobám már két éve ott a sarokban.

– Szeretném látni a szobáját.

– Szivesen megmutatom.

Benyitott. Én előre bocsátottam. Az ajtót tárva hagytam, úgy léptem utána.

Rózsa-illatos kis leányszoba. Csupa csipke és fehérség. Oldalt egy keskeny rézágy, mellette fehér márvány asztalka. A másik sarokban kis ébenfa-iróasztal, rajta egy csokor virág. A két ablak között ódon divatu kredenz, s fölötte persze tükör. A falon egy sárgára avult tengeri térkép, – (hogy a manóba kerül ide tengeri térkép!) – mellette Munkácsi Jézusa a Pilátusi képből.

Oldalt egy üvegszekrényt pillantottam meg: csupa fehér-kötésü könyv állt benne. Nézem, hogy mifélék, hát holmi szent nők életrajzai, imádságos könyvek, botanikák, versek, olasz és német regények, utleirások, szakácskönyv, Petőfi, Brém.

Micsoda más könyvtár mint az enyém! Nálam fekete bőrbe kötött filozofiák: Pitagorásztól Volterig, és Voltertől Hartmanig. A legutolsó kötet Hekkel, az istentelen. Adria könyvtárában három kötet breviárium. Önkénytelenül is az éjjeli asztalra pillantottam. A negyedik kötet ott hevert.

– Csak nem imádkozik tán breviáriumot?

– De. Minden este.

– És maga ért latinul?

– Atyám megtanított rá.

Ahogy felnyitom a breviáriumot, látom, beleirva a nevét: Bentzefalvy Adria. Hm. Az öreg is Bentzefalvy, ő is Bentzefalvy?

Az éjjeli asztalon fekete ébenfa keretben fakó fénykép is állott.

– Szabad megnézni?

– Tessék.

Fiatal házaspár. A férfin tengerészruha. A nő menyasszonyruhában, fejét a tengerész vállára hajtva.

– Kik ezek?

A leány szeme könnybe lábadt:

– A szülőim.

És akkor elbeszélte, hogy ő egy tengerész kapitánynak a leánya. A kapitány a házasságának tizedik hónapjában hajóra tette a feleségét és Palermóba akarta elvinni. Az volt a szándéka, hogy ott iratja be a születendő gyermekét az anyakönyvbe. Ha fiu lesz, nem kell katonáskodnia.

– Útközben aztán két szerencsétlenség történt, – folytatta Adria. Az egyik az volt, hogy én korábban megszülettem mint ahogy várták... A hajón születtem és egy matróz ácsolt bölcsőt. A második szerencsétlenség az volt, hogy a bóra harmadnapra a tengeren ért bennünket és a hajót összetörte. Apám anyám odaveszett. Az én bölcsőmet ellenben fölemelte a viz és Katániában kifogtak.

– Lássa, – fejezte be könnyes szemmel, – ilyen világotjárt ember vagyok én!

– Dehát édes Adria! – szóltam szinte kiáltva – mért nem mondta el ezt előbb?

Adria csodálkozva emelte föl a szemöldökét:

– Mért kellett volna ezt előbb elmondanom?

Felelet helyett megragadtam a kezét:

– Maga édes? kedves! maga egy leánynyá vált liliom!

És nem tudom micsoda gyöngéd jelenet következett volna, de abban a pillanatban egy zöld árnyék és egy cseresznye szinü háromszög jelent meg a küszöbön. Lóri ott állt zöld ruhában és piros napernyővel. Oly hirtelen jelent meg, mintha csak rugóból pattant volna oda.

Haragtól meredt szemmel nézett ránk. Sötétzöld muszlin ruhája szinte halottivá tette az arca sápadtságát.

És csak néztem hogy mi baja?

– Tudod, – szólalt meg szinte fuldokolva, – tudod, hogy nekem ez az úr senkim! De meg kell mondanom neked, hogy a magaviseleted... nem korrekt... hogy enyhén fejezzem ki magamat...

– De kérlek, Lóri... – rebegte Adria ijedten.

Lóri ziháló mellel folytatta:

– Tudtad, hogy ez az úr nekem kvázi vőlegényem volt. Hála Istennek elmult ez a rossz ötlete... De mégis vőlegényem volt, és te odajöttél... odatolakodtál...

Erre már közbe vágtam:

– Ne folytassa kisasszony, különben attól tartok, hogy illendőségre kell önt figyelmeztetnem.

Nekem fordult, s dühének lángját reám fujta tovább:

– Ön figyelmeztet? Önök figyelmeztetnek? Önök mernek engem korrigálni?

Adria összetett kézzel könyörgött:

– De hát Lórikám, mi bajod?

Lóri a keztyüjét dühösen lefelé vonogatva folytatta:

– Egy olyan leány merészel-e engem korrigálni, akinek annyira hiányos a nevelése, hogy a szobájába bevezet egy fiatal embert!

S nyomatékul a levont keztyüvel csattantott a levegőben.

Adria megtántorodott, mintha tőrdöfés érte volna. Én erre közéjük álltam.

– Ne tovább kisasszony! – mondottam. – Ön vagy nem tudja, mit beszél, vagy pedig ha tudja, nem méltó arra, hogy itt álljon! Mert ha egy leány a kérésemre a szobáját megmutatja, mi férfiak tisztelni való ártatlanságot látunk benne, de ha egy másik leány ily határozattan veti azt a szemére, az azt is tudja, hogy ha vétség ez, mért vétség?! s az a leány legkevésbbé jogosult arra, hogy másnak nevelési hiányokat vessen a szemére!

Megértett, és a sápadtsága szinte kékes fehérré változott. Egy lépést hátrált és a kezét a kilincsre téve folytatta:

– Önnel semmi ügyem! Csupán azt jöttem megmondani... ennek a hölgynek... hogy aki azért jár hozzám, hogy magához csábitsa a férfi vendégeinket, az nem olyan karakterü nő, akivel én csak ismeretségben is lehetek!

Ezt mondva bőszülten ellobogott.

No ez kellemetlen jelenet volt. Adria halványan bámult utána. A szemében két könnycsepp jelent meg.

Én boszankodtam is, nevettem is rajta:

– Micsoda vad indiánus leány ez! S mennyire dühös, hogy nem vettem feleségül? Noiszen jól jártam volna vele!

– Kiket csábitottam én el? – szólt reám bámulva Adria. Én nem csábítottam el senkiket! Minálunk sose járt senki!

És a két könnycsepp legördült az arcán.

Mi volt természetesebb, mint az, hogy elővettem a zsebkendőmet és felszárítottam a könnyeit. Ekközben persze magamhoz is öleltem.

– Ne sirjon kis Adria. Méltatlan volt a bántalom. Nem jó lélek az a leány! Vesse meg, mint ahogy én megvetem!

– Istenem, – rebegte, – tudom, hogy sok a hibája, dehát melyikünk hibátlan? És falun úgy összetartoznak az emberek, mint a köpüben a méhek. És eddig nem különböztünk meg soha. Nekem nem volt haragosom soha, senki...

Még aznap este elmondtam az anyámnak, hogy mi történt, hogy történt. Az anyám meglátogatta őket. Ők is meglátogattak bennünket. Azontúl minden hétfőn hintót küldtünk értök, és nálunk töltötték a napot. Adria boldog volt, én is elégedett voltam. Anyám volt a legboldogabb.

Egy hétfői napon ide sétáltunk ki a Dunához. Kocsin jöttünk. Jó két óra ide. Az öregek lent maradtak az erdőben. Az inasom a gyepre uzsonnát teritett. Mi ketten addig felsétáltunk erre a kősziklára, és megálltunk ugyanott, ahonnan az éjjel a vizbe ugrottam.

– Micsoda szépségek! – szólt elámulva Adria. – Ide egy régidivatu mohos kis várat kellene épiteni, és abban lakni, holtig itt élni ebben a mennyei csöndességben!

S hogy előbbre lépett, átkaroltam őt, nehogy leessen. És ahogy átkaroltam, ő hozzámsimult és a gyönyörüségtől ittasan rebegte:

– Ugye álmodunk?

– Álmodunk, – feleltem. Álmodjuk, hogy megcsókoljuk egymást!

Mily szent pillanat volt! Az élet fekete könyvében a fekete betűk között négy öt piros rózsa kép van, amit az emlékezet elérzékenyülten szemlél olykoron. S az én józanságom még azt is elmázolta. Tudja mire gondoltam abban a szent pillanatban? Arra gondoltam, hogy ime micsoda oktalan állatként engedelmeskedik az ember annak a törvénynek, amely épp úgy vonzza egymáshoz az ég madarait, mint a pillangót, bogarat, földi gilisztákat!

Hát nem megfogott engem az átok?!

Az után a jelenet után kértem meg Adriát és ott az Isten szabad ege alatt volt az eljegyzésünk.

Most e napokban lett volna az esküvőnk.

Már mindent berendeztünk. Még a kápolnát is átalakittattam úgy ahogy ő beszélte egyszer. Pálmákat és arankáriát rakattam az oltár köré, és világoskék plüs-szőnyeget terittettem a lépcsőre. Sarut is csináltattam neki titkon, sarkatlant, fehér keztyübőrből, aranycsattosat. Minden reggel misézünk. Én fogok neki ministrálni. És az anyám imádkozik. Különös, hogy az anyámnak is tetszett ez a gondolat.

Mondom, minden megvolt. Tegnapelőtt azonban megszólalt bennem a lelkiismeretnek zord hangja:

– Ember! Te eddig csak arra gondoltál, hogy Adria milyen jó lesz neked. De hát arra gondoltál-e, hogy te milyen leszel Adriának?

Ez a kérdés hideg jégborsóként gördült át a hátamon.

Micsoda lelketlenség az éntőlem, hogy azt a galamblelkü leányt kiragadom az ábrándjaiból, és magamhoz láncolom a házassági szerződés felbonthatatlan láncával, mint a gályarabot szokták! És ő egy napon arra fog ébredni, hogy nem egy boldog életet élő férfinak a felesége, hanem egy rideg-józan, fagyos lelkü emberé! Egy békáé!

Ez a leány tavaszi napsugár! Én nyirkos pince vagyok. Az a leány csupa költészet, csupa ábránd és álom! Én kopár szikla vagyok, amelyen még egy füszál se tud kizöldülni. Az én lelkemben nincs virág. Az én szivemben nincs zene! Az én egemen nincs csillag! Hiszen gyilkosságnál is kegyetlenebb bün az, amit elkövetni készülök! Csalásnál is undokabb csalás, hogy én a boldogság koszoruját illesztem a fejére, és esküvő után levelenkint tépem le onnan egy rút életen át.

Én nem vagyok bele szerelmes! Csak azért láttam oly szépnek, jónak, kedvesnek, mert úgy került elém, mint mikor a kietlen sivatagon egy virágzó csipkerózsát talál a zarándok. Minek kiásni onnan azt a bokrot? Micsoda fekete szerencsétlenségbe vonszolom én azt a leányt! Hogy néz az rám, ha megismer engem?

Az én szeretetem nem szeretet! Az én életem nem élet! Az eggyetlen jó amit életemben tehetek az, hogy kibontom őt a kötelezettségből, hogy hozzám ne jöjjön feleségül.

És hogy ezt átgondoltam, szinte vért verejtékeztem.

Dehát ha visszaküldöm a gyürüjét, hogyan élek tovább? Hogyan tudom elviselni azt, hogy ő máshoz menjen férjhez, mi értéke van az életemnek? Hiszen ha annyi válogatás után egy ily ritka kincset találok, és még azt se szabad feleségül vennem, akkor az én életem annyit sem ér, mint az a szalmacsutak, amelyet a szolgálóm súrolás után elvet!

És akkor egy belső hang azt mondta:

– Végezz!

Tehát végezek.

Ez lesz a legjobb megoldás!

Kezdetben pisztolyra gondoltam, aztán erre a sziklára. Itt ahol oly boldogan néztünk alá, innen kell nekem a halálba indulnom.

Rövid levelet irtam neki:

Kedves Adria!

Mikorra e sorokat olvassa, én a Duna fenekén fekszem, ott ahova a maga kék szeme lenézett.

Ne kérdezze, miért? Nyugodjék meg abban, hogy én a halálommal is javát akartam.

Isten veled szép fehér rózsám! Isten veled szép fehér álmom, Adria!

Ezt a levelet borítékba zártam és az iróasztalomra tettem. Ráirtam:

Bentzefalvy Adria kisasszonynak.

Reggel üljön a Károly lóra és vigye át.

Szerencsémre szórakozottságból levontam a szobám kulcsát, és így a levél még most is ott hever.

Dehát ime elmondtam önnek a bajomat. Ön idős ember és értelmes. Itélje meg, érdemes-e nekem élnem?

S a fiatal ember könnyes szemmel nézett az öreg úrra.

– Valóban, – felelte a mérnök vállat vonva, – ilyen gondolkodással legjobb a vizbe ugrani.

– Nohát ugye!

– Mert ön a legképzelődőbb ember, akivel életemben beszéltem! Ön elképzeli, hogy a józanság átka nyomja, s a legnagyobb bolondságokat követi el! Ön nem józan uram!

A fiatalember megrándult:

– Én nem vagyok józan? Uram ha ön azt megbizonyitaná, hogy én csak egy percre is bolond tudok lenni!!! Hogy én nem vagyok szüntelen józan!!!

– Szivesen. Ha valaki józanon megy a halába, cselekszi azt egy jól átnyugodott éj után, reggel mikor már jól megfrüstökölt, de nem éjfélkor, mikor az ember agya fáradt, s a megfontoló képessége a leggyengébb.

A fiatal ember meglepődve ült fel s kerekre nyilt szemmel bámult a mérnökre.

– Mond valamit!

– Persze, hogy mondok. Soha még egészséges ember nem követett el a reggeli órákban reggelizés után öngyilkosságot, hanem vagy este, vagy éjjel, vagy álmatlan éjszaka után a korareggeli órákban, szóval mikor az itélő képessége a leggyengébb volt. Mert az élet értéke oly nagy, hogy azt józanon nem dobja el senki.

A fiatal ember fölkelt és gondolkodva járt föl és alá...

– Valóban! – mondotta a fejét rázva, – nem voltam józan! Nem vol-tam jó-zan!! Tehát mégis lehet, hogy én ne lehessek józan! Hiszen akkor még én boldog is lehetek!

És a karját keresztbe fonva állt meg a mérnök előtt. A szeme csupa örömtüz volt:

– Boldog lehetek! Boldog lehetek!

– Hogyne lehetne, – felelte elmosolyodva a mérnök. Csak fogadja meg a tanácsomat.

– De nagyon megfogadom!

– Először is mondja meg igazán, hogy ön az orvosi tanulmányokat nem valami kitünően végezte.

– Bizony csupa elégséges voltam.

– Ez lehet az oka, hogy ön orvos létére nem tudja magán konstatálni a neuraszténiát.

A fiatal ember leült, és a tenyerébe hajtotta a homlokát.

– Dehogynem, – mondotta búsan maga elé nézve. Régen tudom én azt, hogy ideges vagyok. De ez családi betegség. Az anyám is ideges. Városba vittek már hat éves koromban, s alig két éve vagyok ujra levegőn.

– No és ehhez hozzájárult, hogy csupa filozófiai könyvekkel mérgezte az elméjét. A filozófia szép tudomány, de csak kiskanállal jó enni. Önnek most nem filozófia való, hanem hidegvízkúra, jó hathetes!

A doktor bólintott:

– Okosan beszél. Megteszem. De nem fogok-e azontúl is analizálni?

– Fog. De vajjon nem eszi-e meg a turós rétest, csak azért, mert tudja, hogy búza és tehéntej? Vajjon nem issza-e meg a teát, holott tudja, hogy ilyen meg amolyan növény? Ha az egészsége visszatér, gyönyörködni fog a napnyugtában is, a zenében is. És a medicsi Vénuszra nem mondja, hogy mésztartalmú kő, hanem azt mondja, hogy művészet.

A doktor bólintott.

Az erdő mély csendjében ember-hangok hangzottak fel tulnan: zavaros kiáltások, kutyaugatás, kürthang. Aztán egy erős recsegő parasztkiáltás:

– Erre! erre!

A fiatal ember megrezzent, felfülelt.

– Tyhű kutyázom adtát!... Ezek betörték az ajtómat!

És a fejét vakarva nézett a tulsópart felé.

– Erre hozd a csáklyát! – hangzott egy parasztkiáltás, mintha tülökből recsegne.

Ugyanakkor egy fehérruhás női alak jelent meg csónakon a Dunán. A haja ki volt bontva. Sirt, jajgatott. A kezét tördelte:

– Erre keressék! Talán a víz kivetette! Talán még megmenthetjük! Siessenek! Siessenek!

És a kezét a halántékára szorítva jajgatott:

– Illéském! Egyetlen Illéském!

Egy lógó bajszu paraszt vörös képpel, izzadva hajtotta a csónakot.

A doktor felugrott és a parthoz futott:

– Adria! – kiáltotta remegő hangon. – Vigyázz, aranyom! Vigyázz, ki ne ess a csónakból!