Lorraine Heath

A titokzatos Lord K.

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Notorious Lord Knightly

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-866-5

Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

A bálteremben kellett volna táncolnom, ehelyett a kertben álltam, távol a fényektől, és hallgattam a közeledő léptek halk neszét. Először az ismerősen csábító illatát – szantálfa és az ő saját illatának keveréke – éreztem meg, amely elárulta, hogy ő közeledik. Így aztán mozdulatlanná dermedtem, és várakozásteljes izgalommal szívtam be a levegőt. Aztán hátulról átkarolt, nagy, erős kezével megmarkolta a mellemet, és gyengéden magához húzott, míg a hátam széles mellkasához nem simult. Aztán az ajka, amelyet mintha Hádész tüze forrósított volna fel, a tarkómra tapadt, mire az egész testemen végigfutott a kellemes borzongás. Abban a pillanatban tudtam, hogy bármit megtennék, amit csak Lord K. kér tőlem.

Titkos vágyaim – Memoár

(Ismeretlen szerző)

London

1875. június 5.

Arthur Pennington, Knightley grófja azt kívánta, bárcsak otthon maradt volna ezen az estén, ahelyett hogy eljött a kedvenc klubjába. Tulajdonképpen hozzá volt szokva a fiatal ficsúrok kihívó pillantásaihoz, akik vetélkedni szerettek volna vele, a nők – fiatalok és idősek, házasok és hajadonok – mosolyaihoz, akik szívesen becsábították volna egy eldugott sarokba, és azoknak a férfiaknak a gyilkos pillantásaihoz, akiknél jobbnak bizonyult az üzleti életben vagy valami másban. Szeretett, vagyis inkább imádott győzni.

Ifjonckorában a játék lehetett egyszerű, mint például hogy ő legyen az első, aki bevezet egy elsőbálozót a csókolózás nyújtotta élvezetekbe. Akkoriban persze még nem volt túl kifinomult. A csók csak egy csók volt. Az évek múltával azonban a játszmák egyre bonyolultabbak lettek, a győzelmei pedig egyre kevésbé publikusak. Rájött, hogy valójában fenséges dolog, ha csak ő tud a győzelmeiről. A névtelenségnek is megvannak az előnyei.

Az utóbbi időben azonban a furcsa pillantások sokkal gyakoribbak voltak, tovább tartottak, és sokkal elgondolkodóbbnak tűntek. Ezenkívül suttogás, biccentések, halk mormogás, valamint alkalmankénti vihorászás kísérte őket, ez utóbbi általában elsőbálozó csitrik ajkát hagyta el, akiket még nem csókoltak meg, és akik hamar zavarba jöttek, amikor arról volt szó, hogy mi történik két felnőtt között. A férfi abban reménykedett, hogy majdnem hat hét elteltével a gyanú el fog oszlani, de az arisztokrácia mindennél jobban rajongott a szaftos pletykákért. Az utóbbi időben pedig sajnos ő volt a pletykafészkek kedvenc témája.

– Úgy tűnik, Ló, sikerült átvenned a helyemet, és ebben a szezonban már te vagy az, akit mindenáron el kell kerülni.

Ló lassan a mellette ülő David Blackwood, azaz Futó felé fordult, akinek jóképű arcán csúfondáros mosoly terült szét. Két hónappal korábban a férfit még „Blackwood, a csirkefogó”-nak nevezték, mert olyan botrányosan és nyilvánosan csábított el férjezett nőket, hogy azok hamarosan el is váltak. Mostanában azonban inkább már „Blackwood, a hősszerelmes” névvel illették újdonsült feleségének, Marguerite-nek köszönhetően. A fiatalasszony most is ott ült Futó másik oldalán, és botrányos módon fogták egymás kezét, mert a rájuk jellemző módon nem tudták megállni, hogy ne érjenek egymáshoz. Habár az Ikersárkányokban nem volt szokatlan a vonzalom ilyenfajta kimutatása. A játékbarlang az utóbbi időben már nőket is fogadott, így a termeit sokan használták udvarlásra.

Nem mintha Ló valaha is ilyesmire vetemedett volna ezen a helyen. Manapság már jobban szerette, ha a magánügyei tényleg magánügyek maradnak. Ahogy az üzleti ügyei is. Az összes. Csukott könyvvé változott, még azok számára is, akik azt hitték, hogy mindenki másnál jobban ismerik: a többi Sakkfigura számára.

Jelenleg egy pohár kiváló scotchcsal a kezükben üldögéltek a kedvenc sarkukban a klub könyvtárszobájában, ahol különböző befektetési lehetőségekről szoktak beszélgetni – innen a becenév, amellyel illetni szokták őket.

– Fogalmam sincs, hogy jutottál erre a következtetésre – mondta végül lakonikusan.

Hazugság. Pontosan tudta. Egy nemrégiben megjelent könyv volt az oka, amely közel sem volt olyan visszafogott, mint ő, és annyira kelendőnek bizonyult, hogy újabban nehezen lehetett hozzájutni.

– Mint azt nyilván te is tudod – jegyezte meg Bástya csípősen –, az a pletyka járja, hogy te vagy Lord K.

– Rengeteg Lord K. futkos Angliában. Itt van például Király – mondta Ló, miközben Kingsland hercege felé intett a fejével, aki szintén elhozta a feleségét, Penelopét. Ha befektetésekről volt szó, az asszony ugyanolyan kíméletlen volt, mint ők, és gyakran részt vett a megbeszéléseiken már azelőtt is, hogy Király rádöbbent: őrülten szerelmes belé, és végül a hercegnéjévé tette.

– Én herceg vagyok – mondta Király. – Engem nem lord Akárminek neveznek.

– Az a könyv fikció. Az írónő talán csak azért használja ezt a nevet, hogy tévútra vezesse a találgatókat.

– Vagy az író – vetette közbe Marguerite velősen. – Csak azért, mert egy nő szemszögéből íródott, még nem biztos, hogy nő írta. – Az asszony magándetektívként dolgozott, ezért hajlamos volt gyanakvóan viszonyulni az emberekhez, és nem mindig hitte el, hogy azok, akiknek látszanak. A férje színjátékai épp elég alapot szolgáltattak ehhez a hozzáálláshoz.

– Te olvastad?

– Nem, de egy úr nemrég fel akart bérelni, hogy derítsek fényt a szerző kilétére, mert attól félt, hogy esetleg a felesége írta egy olyan viszonyról, amelyet épp titokban folytat.

Zavarba ejtő volt, hogy mások is szeretnének fényt deríteni a szerző kilétére, különösen, ha az ellenségei akarnak olyan információhoz jutni, amelyet felhasználhatnak ellene. Ló maga is fontolgatta, hogy felbéreli Marguerite-et, de végül nem akart további tápot adni a pletykáknak, amelyek szerint a műnek valóságalapja van, ő pedig kulcsszerepet játszik benne.

– És megtudtad, ki írta?

– Nem vállaltam az ügyet. Nem találtam elég sürgősnek, az üzlet pedig igencsak felélénkült mostanság.

– Az én feleségem a legjobb detektív Londonban – mondta Futó büszkén, annak ellenére, hogy az hozta össze őket annak idején, hogy a lány utána nyomozott. Ló azon sem csodálkozott volna, ha a barátjának lepattognak a mellénygombjai, úgy dagadt a melle. – Megválogathatja, mire szán időt. Sokkal fontosabb ügyekkel is megkeresték annál, mint hogy derítse fel egy író kilétét.

– Érdekes lenne megtudni, hogy az író a múltadból származik-e, Ló – mondta Bástya. – Ha nem, vagy ha nem is ismered, akkor megalapozottan tagadhatnád a dolgot.

A férfi felsóhajtott, mert rendkívül abszurdnak találta a gondolatot, hogy kicsit is érdekli az emberek véleménye.

– Azt hittem, elég a szavam, hogy nem én vagyok az.

– De anélkül, hogy tudnád, ki írta, hogy lehetsz biztos benne, hogy nem rólad szól?

– Úgy, hogy én nem közeledem nőkhöz mindenféle kertekben, az ég szerelmére!

Kivéve egyszer, évekkel ezelőtt, amikor még egészen más ember volt, mint most. De az a nő botrányból született, és sosem vetne papírra efféle ostobaságot. Ő pontosan tudja, milyen fontos a makulátlan hírnév, és mindennél előbbre való számára, hogy megőrizze, amit az apja biztosított neki. Olyan tisztaság sugárzott belőle, ami előnyös házassághoz juttathatja, de az első szezonja idején rosszul választott. Őt választotta. Ló úgy sejtette, hogy ezt élete végéig bánni fogja, hiszen az ő éjszakáit is kísértette a megbánás.

– Ezek szerint olvastad? – érdeklődött Bástya.

– Nem, de épp elég fruskát hallottam vihorászni a miatt az átkozott kerti jelenet miatt. – Nem is beszélve az apákról, akik az utóbbi időben figyelmeztették, hogy ha kiviszi a lányaikat sétálni, akkor hamar az oltár előtt találhatja magát. Legszívesebben már csak azért is kivitte volna a hölgyeket, hogy megmutassa, nem tűri jól a fenyegetéseket, és hogy őt nem lehet sem házasságra, sem semmi másra kényszeríteni, amit nem akar, ugyanakkor aligha hibáztathatta az apákat az aggodalmukért. Egyszer már megbocsájtották neki, hogy lelkiismeretlenül viselkedett egy nővel szemben. Legnagyobb bosszúságára akkor hősnek kiáltották ki, de hát nem az ő lányaikat árulta el.

Ló mozgást vett észre a szeme sarkából, és épp akkor nézett föl, amikor Király üdvözölte az öccsét, aki épp akkor állt meg mellettük.

– Lawrence, csatlakozol hozzánk?

– Meghívás a Sakkfigurák közé? Micsoda megtiszteltetés! – Lawrence gyorsan odahúzott magának egy bőr füles fotelt, betette Király és Ló közé, aztán szélesen mosolyogva helyet foglalt. – Mivel majdnem minden figura képviselteti magát – király, ló, futó, bástya és két királynő –, azt hiszem, nekem már csak a paraszt maradt.

– Soha ne becsüld alá a paraszt fontosságát! – mondta Király.

Lawrence összeráncolta a szemöldökét.

– Különösen, ha ritka kincsekre tudja rátenni a kezét – mondta, majd benyúlt a felöltője zsebébe, elővett egy bőrkötéses könyvet, amelyet aztán olyan óvatosan tett le az asztalra, mintha törékeny lenne. A bőrkötésen aranyozott betűkkel állt a mű címe: Titkos vágyaim – Memoár.

Senki sem mozdult. Senki sem nyúlt a könyv felé.

– Hogy jutottál hozzá? – kérdezte Király szinte suttogva, mintha legalábbis valami elveszett, ősi kincs került volna hirtelen elő, amelynek hódolattal illik adózni.

– Lord Chesney ajánlotta föl a kártyaadóssága fejében. Balszerencséjére nekem jobb lapjaim voltak. Alig várom, hogy elolvashassam, állítólag igencsak szaftos. Chesney majdnem elsírta magát, amikor elveszítette. Olyan pletykákat hallott, hogy be fogják tiltani, annyira illetlen.

– Akkor mindannyiunknak el kell olvasnia – mondta Penelope. – Az emberektől nem szabadna megtagadni, hogy olyasmit olvassanak, ami tetszik nekik. És különben is, hogyan állapítják meg, hogy valami illetlen-e, vagy sem? Még nem jártam olyan múzeumban vagy művészeti galériában, amelyben ne állítottak volna ki meztelen szobrokat és festményeket. Abban a környezetben elfogadhatóak, de máshol miért nem?

– Milyen szenvedélyesen érdeklődsz a téma iránt! – jegyezte meg Ló.

– Egyszerűen csak nem értem, hogy egy ember testének vagy a szerelmi aktusnak a leírása miben különbözik attól, ha valaki lefesti ugyanezt, és azt hallottam, hogy ez a könyv meglehetősen részletgazdag. Noha nem ismerem a tartalmát, van róla elképzelésem, mit tartanak illetlennek benne.

– Talán azok, bárkik legyenek is, akik meghatározzák, mi az elfogadható, attól félnek, hogy kevesebb hatalmuk van afölött, amit az emberek olvasás közben képzelnek, mint afölött, ami a vásznon látszik. A szavak olyan magvakat képesek elvetni az ember képzeletében, amelyek kivirágoznak, és ismeretlen birodalmakba repítik az illetőt. Vagy nem. Attól függ, kinek milyen a fantáziája.

– Lónak kell elsőként elolvasnia – jelentette ki velősen Futó, akinek a jelek szerint eszében sem volt filozófiai eszmecserébe bocsátkozni. – Aztán majd megmondja nekünk, hogy illetlen-e, vagy sem.

– Félreértetted, amit mondtam – válaszolta Penelope. – Vannak, akik illetlennek találják, mások meg nem. Ki dönti el, hogy kinek van igaza?

– Engem nem érdekel – hazudta Ló, valójában ugyanis majd meghalt, hogy elolvashassa a művet. Kíváncsi volt, vajon csak valami unatkozó úrihölgy képzelete szabadult-e el, és hogy azért tették-e meg őt főszereplőnek, mert az utóbbi évek során távolságtartóan viselkedett, és csak annyi figyelmet fordított a hölgyekre – különösen azokra, akiket az anyjuk elébe lökött –, amennyit az udvariasság megkövetelt. A bálokban ritkán táncolt, és soha senkit nem vitt el a színházba, pedig volt páholya. Amennyire a lehetőségei engedték, visszavonultan élt.

– Dehogynem érdekel – mondta Futó. – Megpróbálsz úgy tenni, mintha nem izgatna a pletyka, mely szerint a nő szeretője igencsak emlékeztet rád, de egészen biztos, hogy kíváncsi vagy. Ha elolvasod, lesz alapod megcáfolni a szóbeszédet.

– Magától is elül a szóbeszéd, ha nem veszek róla tudomást.

– Még soha semmi nem tűnt el attól, hogy nem vettek róla tudomást – mondta Penelope. – Előbb-utóbb mindenkit utolér a végzet.

Lónak olyan érzése támadt, hogy az asszony tapasztalatból beszél. A nős barátai oroszlánként védelmezték a feleségüket, Ló pedig gyanította, hogy van titkolnivalójuk. Ahogy neki is.

A férfi a könyvre pillantott, amely olyan ártatlanul hevert az asztalon, mintha képtelen lenne bárkinek is ártani, pedig igenis pusztító lehet. Már azzal is kellemetlenséget okozott Lónak, hogy mindenki erről és őróla beszél, az emberek pedig egyre merészebbek lettek, és néha már kerek perec megkérdezték tőle, ő-e Lord K. Valójában alig várta, hogy a kezébe kaparintsa a könyvet, kinyissa, és felfedezze a benne rejlő titkokat.

– A pokolba is! – morogta végül, majd felkapta a kötetet. – Elviszem, ha másért nem, hát azért, hogy ne jusson a ti kezetekbe. Most pedig beszélhetnénk végre valami kellemesebb témáról? A pestisről esetleg?

A nyavalyásoknak, akiket a barátainak nevezett, volt képük vigyorogni és kuncogni. Ló azt kívánta, bárcsak ne nyúlt volna a könyvhöz, mert már most úgy érezte, mintha égetné az ujjait, és beszivárogna a lelkébe, hogy ne hagyja nyugodni, amíg meg nem tudja az igazságot.

Miss Regina Leyland szerette a sötét sarkokat, különösen az Ikersárkányokban. A kedvenc asztala, amelynél most is ült, szintén egy ilyen sötét sarokban volt. A lány maga sem tudta, hogy a póker, amely Amerikában nagy népszerűségnek örvend, hogy került bele ennek az intézménynek a kínálatába, de neki nagyon hamar ez lett a kedvence. Gyorsan megtanulta kiszámolni, mekkora az esélye, hogy nyerő lapjai legyenek, és az ellenfelei arcáról is ügyesen le tudta olvasni az érzelmeket, így meg tudta állapítani, hogy blöffölnek-e, vagy sem.

Mivel a Társaság peremén nőtt fel, bőven volt alkalma feltűnés nélkül megfigyelni a körülötte lévőket, aztán megpróbálta kitalálni, hogyan fognak viselkedni. Olyan volt, mint egy gyerek, aki a játékbolt kirakatához nyomja az orrát, mert alig várja, hogy belépjen, és találjon odabent valamit, amit kifejezetten az ő számára készítettek. Hogy kiválaszthassa a megfelelő babát, amely majd egyenrangúvá teszi őt a többi kislánnyal, akik végre elfogadják őt.

Csakhogy ez sosem történt meg, úgyhogy nem maradt más választása, mint hogy egyszerűen csak nyitva tartsa a szemét. Ezzel a módszerrel azonban megtanulta felmérni az emberek vérmérsékletét és hangulatát, tudta, mikor dühösek, mikor szomorúak, vagy mikor szerelmesek. Meg tudta ítélni, hogy ki kedves, és ki kiállhatatlan. Hogy kivel érdemes barátkozni, és kit jobb elkerülni. Életében egyetlenegyszer tévedett, méghozzá hatalmasat, de megtanulta a leckét, és elhatározta, hogy ezt a hibát nem követi el még egyszer.

Az asztalától, amelynél a falnak háttal ült, jól látta azokat, akik beléptek a játékbarlangba, és gyakran figyelte is őket, amíg el nem tűntek a folyosók egyikén, amelyek a többi terembe vezettek. Termékeny képzelete különböző elméleteket alkotott arról, hogy hová mennek, kivel találkoznak, és milyen tevékenységeket űznek.

Így történt, hogy Lord Knightlyt is látta megérkezni – a férfit, akit egykor teljes szívéből szeretett, és akit most a lelke legmélyéből gyűlölt. Igen, egy nő érzéseit meg szokta változtatni, ha faképnél hagyják az oltárnál. Nem mintha öt évvel ezelőtt már felnőtt nő lett volna. Inkább csak egy ártatlan kislány volt a huszonkét éve ellenére. Egy kislány, aki hitt a reményben és az álmokban, valamint abban, hogy a szerelem minden akadályt képes legyőzni.

Burokban nőtt fel. Hercegnőként, ahogy az apja mindig nevezte. Az apja volt az ő fényes páncélú lovagja, aki megpróbált keresni valakit, aki majd a helyére léphet. Knightly grófja megfelelő jelöltnek tűnt – amíg csalódást nem okozott.

A lány annak idején elefántcsontszínű ruhában várta, hogy az oltár elé járuljon, amelyet maga Charles Worth, a híres párizsi tervező készített. Még soha életében nem érezte magát ennyire boldognak, és hitte, hogy a boldogsága az évek múltával csak még nagyobb lesz.

Knightly késve érkezett, majd közölte, hogy meggondolta magát, és mégsem veheti őt feleségül. Semmi konkrétumot nem mondott, csak általánosságokat arról, hogy szerinte nem illenek össze.

Regina nem mutatta ki, mennyire fájt neki az elutasítás, inkább tett egy hároméves körutat Európában, és közben cikkeket írt a kalandjairól egy női magazin számára. Igaz, az újságban megjelent írások gyakran nem a valóságot tartalmazták, hanem azt, hogy ő hogyan képzelte el a kalandokat, de hát senki nem tudta bizonyítani a különbséget. És ami még fontosabb, rájött, hogy az írás betölti azt a fájdalmas űrt, azt a feneketlen mélységet a lelkében, amely azon a sorsdöntő reggelen keletkezett, amikor a Szent György-templomban várakozott arra, hogy férjhez menjen – hogy aztán az utolsó pillanatban elhajítsák.

Most, huszonhét évesen már senkinek a véleménye nem érdekelte a sajátján kívül. Idejött, ahol a klubtagok többsége az arisztokráciához tartozott, és a hírhedtségével kérkedve kifosztotta őket. Mindeközben magabiztosan és merészen viselkedett. Őt aztán nem fogják lenézni! A születése körülményei ellenére mégiscsak egy gróf és egy sikeres színésznő lánya volt, és büszke volt az örökségére. Ezt senki nem veheti el tőle.

A kezében tartott két dámát nézegette. A többi lapja értéktelen volt, de a dámáknak hatalmuk van, ahogy neki is. Hatalmában áll pusztítani, és tönkretenni azt, aki elárulta őt. Tönkre is fogja tenni, csak idő kérdése.

Amikor fölpillantott, meglátta Knightlyt, aki a jelek szerint továbbállt onnan, ahová az érkezése után ment, és most határozott léptekkel vágott át a játéktermen. Hihetetlenül magabiztos volt, már-már arrogáns. Visszataszítóan arrogáns. Regina eltűnődött, vajon melyik asztalhoz fog leülni. Az övéhez biztosan nem, mert itt minden hely foglalt volt. A lány most elátkozta magát, amiért bármivel is foglalkozik ezzel az emberrel kapcsolatban. Ennyi év után már nem szabadna a vele kapcsolatos emlékeire gondolnia, mégis mintha minden egyes együtt töltött pillanatuk emléke a szívébe vésődött volna. Egy udvarias üdvözlés, az ujjaik véletlen érintkezése, egy forró pillantás, amely kicsit túl sokáig tartott, egy séta a parkban vagy a kertben, elsuttogott szavak, és megszegett ígéretek…

Az óta a reggel óta, amikor a férfi összetörte a szívét, nem beszéltek egymással, és látni is csak futólag látták egymást – messziről. Regina szerette volna, ha ez így is marad. Nem fair, hogy a férfi cselekedete csak az ő jó hírét tette tönkre, és hogy az arisztokrácia egyenesen ünnepelt, amiért sikerült megszabadulnia tőle, őt pedig elítélték, amiért arról mert álmodozni, hogy egy magafajta lány megkaphat egy Knightly-féle férfit.

Talán az egész udvarlás csak arra szolgált, hogy elhitesse vele, a származásának nincs jelentősége, aztán pedig kinevesse, amiért bele merészelt szeretni. Hogy megalázza őt azért, mert elhitte, hogy a szülein kívül más is szeretheti. Hogy megszégyenítse, amiért azt merészelte hinni, hogy méltó lehet a grófnéi címre.

– Miss Leyland?

Regina az osztóra pillantott, aki halványan rámosolygott.

– Ideje felfednie a lapjait.

Ja, igen, ő volt az utolsó, aki megemelte a tétet, és a jelek szerint csak két játékostársa tartotta, a többi három kiszállt. A lány kecses mozdulattal megfordította a lapjait. Lady Warburton kemény pillantást vetett rá, miközben felfedte a két bubiját. A Reginával szemben ülő férfi felnyögött, majd az osztó elé lökte a lapjait.

– Akkor ennyi volt – mondta, majd hátratolta a székét.

– Micsoda? Ne! Várjon! – mondta Regina kicsit túlságosan is parancsoló hangon, mire a férfi meglehetősen furcsa szögben, kissé az asztal fölé hajolva, kitolt fenékkel mozdulatlanná dermedt. Knightly azonban továbbra is az asztalok között őgyelgett, a lány pedig látta, hogy úgy lesi ezt az asztalt, mint ragadozó a zsákmányát. Isten legyen irgalmas a zsákmányához, csúszott ki majdnem a lány száján. – Hát nem szeretne legalább valamennyit visszanyerni a veszteségéből?

Nem mintha sikerülhetne neki, hiszen borzasztóan ügyetlenül játszik. Minden jel szerint meg van győződve arról, hogy jól tud blöffölni, pedig a szeme kigúvadt, amikor jó lapjai voltak, és összeszűkült, amikor nem. Mintha azt hitte volna, hogy ha erősen koncentrál, megváltoztathatja a lapokat, amelyeket osztottak neki. De ha egyszer kiosztották a lapokat, azokból kell kihozni a legtöbbet – a játékban és az életben is. Regina ezzel tökéletesen tisztában volt.

– Maga mindent elnyert, amit erre az estére szántam, hitelből pedig sosem játszom.

– Nos… – A lány kis híján odalökte elé az asztalon heverő zsetonokat, de bolondnak nézték volna, ha így tesz. Kétségbeesettnek. Az emberek eltöprengenének, hogy miért tett így. Csak maradj itt még néhány percig, csak addig, amíg…

Túl késő. Az a jóképű ördög megérkezett, és a férfi vállára tette a kezét.

– Ha már mész, akkor elfoglalom a helyed, öregem.

Öregem, aki nem lehetett több negyvenévesnél, megfordult, majd elvigyorodott.

– Knightly, csak nyugodtan – mondta, aztán közelebb hajolt az újonnan érkezetthez, mintha valami titkot akarna elárulni neki. – De vigyázz Miss Leylanddel. Az összes pénzemet elnyerte.

Knightly ragyogóan kék szemének pillantása meleg simogatásként érte a lányt. Nem, nem simogatásként, inkább úgy, mintha kardpengék ezrei hasítottak volna belé. Muszáj ennek a férfinak ilyen csodálatosan kinéznie a fekete felöltőjében, a kék mellényében és a szürke nyakkendőjében? Annak a lázadó hajtincsnek még mindig muszáj a homlokába hullania? Regina ujjai szinte bizseregtek a vágytól, hogy hátrasimítsák, ahogy korábban oly sokszor. De igyekezett nem gondolni arra, ahogy ez a hajtincs az ő homlokába hullott, amikor a férfi az ernyedt teste fölé hengeredett, lehajolt, és megcsókolta.

– Én mindig vigyázok Miss Leylanddel.

Knightly mély és zengő hangja még mindig vágyakozással töltötte el a lányt. Volt idő, amikor élvezte a férfi flörtölését, és minden egyes szó elvarázsolta, amelyet az kiejtett, most azonban csak azt kívánta, bárcsak elnémítaná valami bánat.

– Mert arra számítasz, hogy hátba szúrlak? – kérdezte, miközben gőgösen felszegte az állát. – Nevetséges. Én szemtől szemben döfnélek le, hogy tudd, ki vitte be a megsemmisítő ütést.

Ketten felszisszentek, néhányan pedig zavartan kuncogni kezdtek az asztal körül, „öregem” pedig úgy ugrott hátra, mintha a lány tényleg kést tartott volna a kezében.

– Nem is számítottam másra – mondta Knightly, miközben kissé meghajtotta a fejét, megadóan, elismerően, majdhogynem tiszteletteljesen, de közben egy pillanatra sem szakította meg a szemkontaktust. Ha igazi lovag lett volna egy lovagi tornán, ezzel a gesztussal nyújtotta volna neki oda a lándzsáját, hogy zálogot kérjen tőle. Nem mintha Regina hajlandó lett volna szalagot adni neki, mint amikor még szerelmes volt belé…

Aztán tovaszállt a pillanat, Knightly pedig helyet foglalt a párnázott széken – a klub gondoskodott a tagok kényelméről, nehogy idő előtt távozzanak, amikor még csörög némi pénz a zsebükben –, és letett maga mellé egy könyvet az asztalra.

– Szent egek, magának sikerült szereznie egy példányt a Titkos vágyaimból? – olvadozott Lady Letitia, és az iménti dráma már feledésbe is merült. Ahogy a kártyajáték is. – Megvan a klub könyvtárában?

A férfi végigsimított az egyik karcsú ujjával a könyv gerincén, Regina pedig igyekezett nem gondolni rá, milyen mennyei érzés volt, amikor az ő gerincével tette ugyanezt.

– Sajnos nincs. Kártyán nyerték.

– Meghalok, hogy végre rátehessem a kacsóimat! – Ezek a kacsók jelen pillanatban az asztalon heverő zsetonokkal játszadoztak. – Beszámoló egy nő botrányos kalandjairól, legalábbis az alapján, amit suttognak róla. Egyszóval izgalmas olvasmánynak ígérkezik.

– Egyesek szerint nem is memoár – vetette közbe Langdon vikomtja –, hanem egyszerű kitaláció, az pedig, hogy a címben annak nevezik, része a fantáziavilágnak, amelyet létre akar hozni. Mint a Fanny Hill, a regény, amelyről azt állítják, hogy egy kielégített nő emlékiratai. Egy kiadvány sokkal nagyobb érdeklődésre tarthat számot, ha vallomásnak hiszik, nem pedig az élénk fantázia termékének. Ami azt illeti, fogadni lehet rá a White’sban, ahogy az itteni könyv esetében is, hogy igaz vagy kitaláció.

– Még ha kitaláció is, az ember nem írhat ilyen intim dolgokról, ha nem tapasztalta meg őket. – Lady Leticia kissé előrehajolt. – Lenne olyan kedves, és felolvasná az első bekezdést, hogy megítélhessük?

– Azért vagyunk itt, hogy kártyázzunk – mondta Regina tömören, mivel az osztó a jelek szerint már megfeledkezett a feladatáról –, nem azért, hogy végigüljünk egy felolvasást.

– Te már olvastad? – kérdezte Knightly.

– Természetesen nem. Nem vesztegetem az időmet ilyen ostobaságokra.

Vagy a magadfajtákra. A lány tudta, hogy távoznia kellene, de nem akarta megadni a férfinak azt az elégtételt, hogy elüldözte.

– Ha nem olvastad, honnan tudod, hogy ostobaság? Lehet, hogy örök érvényű alkotás.

– Ilyen sikamlós címmel? Lefogadom, hogy egy csapat unatkozó vénkisasszony írta. – Regina büszke volt rá, hogy a hangja nem árulta el az érzelmeit. Miért kell a férfinak még most is gyötörnie?

– Én azt mondom, bocsássuk szavazásra a kérdést – javasolta Lady Leticia lelkesen. – Emelje fel a kezét, aki azt szeretné, ha Lord Knightly felolvasná nekünk az első bekezdést.

Már fel is tette a kezét, ahogy a másik két hölgy közül is az egyik. Még az a pernahajder Lord Langdon is jelentkezett, miközben felvont szemöldökkel Reginára pillantott, mintha azt akarta volna mondani, hogy ne legyen ilyen prűd. Az osztó türelmesen kevergette a lapokat, mintha ezenkívül semmi más dolga nem lenne.

Regina dühös pillantást vetett rá.

– Maga csak nem megy bele ebbe az őrültségbe!

A férfi egyszerűen csak vállat vont.

– Nekem arról kell gondoskodnom, hogy a tagok jól szórakozzanak.

– Nos, ez a tag egyáltalán nem szórakozik jól. Megyek is, elviszem máshová a nyereményemet. – Regina elkezdte összeszedegetni a fából készült zsetonjait, amit már abban a pillanatban meg kellett volna tennie, amikor Knightly leült az asztalhoz. Heves kísértést érzett, hogy a férfi fejéhez vágja mindet, de nem olyan nő volt, aki nyilvánosan szabad folyást enged az érzelmeinek. Már nagy gyakorlata volt abban, hogy elrejtse az érzéseit, ez pedig nagyrészt a vele szemben ülő gazembernek volt köszönhető.

– Ugyan már, Reggie, ne légy ünneprontó! – mondta Knightly. – Mi rossz lenne abban, ha hagynánk egy kicsit pihenni az osztót, és most én gondoskodnék a szórakozásról?

– Ne szólíts így. Már nem vagyunk intim kapcsolatban. – A lány legszívesebben lehunyta volna a szemét. Bárcsak ne ezt a szót használta volna! Intim. A kifejezés forró csókok, perzselő érintések és lángoló pillantások emlékét idézte fel benne. Azok az átkozott tincsek megint a férfi homlokába hulltak, miközben előrehajolt…

– Elnézését kérem, Miss Leyland. De kegyed is biztosan ugyanolyan kíváncsi erre a könyvre, mint mindenki más.

– Netán átfutotta már, hogy megkeresse azokat a bekezdéseket, amelyek miatt a szerzőt az illetlenség vádjával lehet illetni?

– Ha valaha is kiderítik, hogy ki a szerző. De nem, eddig a barátaimmal beszélgettem, és nem akartam udvariatlan lenni. Mivel azonban felkérést kaptam – a férfi most Lady Letitia felé intett a kezével –, és szívesen elégítem ki mások kíváncsiságát, talán kegyed is engedhet nekem.

A férfi egykor az ő kíváncsiságát is kielégítette – érintésekkel, csókokkal és egyebekkel. Olyan világokat nyitott meg előtte, amelyeknek a létezését azelőtt elképzelni sem merte. Annak ellenére, hogy végül zátonyra futott a kapcsolatuk, az együtt töltött idő alatt Regina mámorosan boldog volt, és abban a hitben élt, hogy tudja, milyen érzés szeretve lenni. És ami még fontosabb, tudta, milyen érzés szeretni valakit, teljes szívből és feltétel nélkül. Igen, a szüleit is szerette, de amit Knightly iránt érzett, annak semmi köze nem volt a vér szavához. Ez az érzés mindent betöltött, mint a csillagok a végtelen égboltot.

Végül nagyot sóhajtott, majd a szemét forgatva összefonta a karját a mellén, de közben nem kerülte el a figyelmét a férfi gyors pillantása, amellyel követte a mozdulatot. Régen imádta a mellét, és csókokkal borította be…

– Hát jól van. Azt hiszem, néhány percig el tudom viselni, hogy hallgassam, amint írott szavakat olvas fel.

Lady Letitia boldogan tapsikolt, és szinte ugrált ültében. Mindenki más közelebb húzódott, még az osztó is, aki pedig közvetlenül Knightly mellett ült. Regina továbbra is egyenesen ült, és nem volt hajlandó semmilyen jelét adni, hogy kíváncsi rá, milyen hatással lesznek a férfira azok a részek, amelyeket mások meglehetősen szaftosnak találtak.

Miután elővette a szemüvegét a zsebéből, és az orrára tette, Knightly kinyitotta a könyvet karcsú ujjaival, amelyek egykor oly sok élvezetben részesítették a lányt. A megfelelő oldalhoz lapozott, aztán megköszörülte a torkát, és olvasni kezdett.

– „Első fejezet. Az úriember. Számomra mindig is ő lesz az úriember, akit sosem tudok majd elfelejteni, és akinek soha senki nem léphet a helyére. Először egy bálon találkoztunk. Már legalább száz férfit bemutattak nekem, mire ő megjelent, mégis, amint belenéztem a ragyogóan kék szemébe, a többiekre már nem is emlékeztem. Olyan volt, mintha mindannyian köddé váltak volna, és elsodorta volna őket a langyos szellő. Csak ő volt valóságos. Csak ő volt kézzelfogható. Csak ő számított. Amikor Lord K. megfogta a kezemet, fölé hajolt, és a kézfejemre szorította érzéki ajkát, még a kesztyűn keresztül is éreztem a bőrömön a belőle áradó forróságot.”

Regina már el is felejtette, milyen hihetetlenül gyönyörű hangja van a férfinak, és hogy meg tudta tölteni szenvedéllyel. Meg tudta nevettetni őt. Vagy éppen megríkatta. Esetleg lángra gyújtotta a testét, amíg átkozódva nem könyörgött az enyhülésért. Ó, azok a borzasztóan sikamlós dolgok, amelyeket a fülébe mormolt, és amelyek hallatán ő valósággal szárnyra kapott az eksztázistól! A hangja, halk, mély, érdes, lágy tudott lenni. Ez volt az egyik legerotikusabb dolog vele kapcsolatban.

Knightly olyan lassan csukta be a könyvet, mintha az hirtelen törékeny üveggé változott volna. De lehet, hogy ő változott azzá. Lehet, hogy rá is ugyanolyan hatással volt a saját hangja – felidézte egy ártatlan kislány és egy igencsak tapasztalt férfi első találkozásának emlékét. Noha a mondatok nem voltak ízléstelenek, sőt a bőr említését leszámítva meglehetősen szelídnek voltak mondhatók, Knightly előadásában olyan szenvedélyes jeleneteket ígértek, hogy a pár, és talán az olvasók is, hamarosan reszketni fognak majd a vágytól.

– Csak nem akarja most abbahagyni? – kérdezte Lady Letitia kissé zihálva.

A férfi égszínkék szemének átható pillantása Reginán nyugodott, miközben válaszolt.

– Egy bekezdésben egyeztünk meg – mondta, majd Lady Letitiára nézett, és rákacsintott. – Néha nem árt, ha az embernek van mi után vágyakoznia.

Számtalan alkalommal juttatta el Reginát a csúcs közelébe, aztán amikor ő már úgy érezte, menten meghal, olyan kielégüléssel billentette helyre a lelkivilágát, amely minden egyes alkalommal megdöbbentette a lányt. Hálás volt az anyatermészetnek, amiért ilyen bámulatos élvezettel jutalmazta a rosszalkodást.

Lady Letitia majdnem elpityeredett, de aztán kihúzta magát, és teljes meggyőződéssel azt mondta:

– Úgy hiszem, ez tényleg valódi emlékirat, és az írónő még mindig szereti azt a férfit.

– Nem állította, hogy szereti – jegyezte meg Knightly.

– Egy nő könnyen elfelejt egy olyan férfit, akit nem szeret – felelte Lady Letitia, aztán hirtelen cinkos csillogás tűnt fel a szemében. – Emlékszik erre a találkozásra, Lord Knightly? Tényleg maga Lord K.?

A férfi sötéten felnevetett, mire Regina gerincén végigfutott a borzongás.

– Amikor az első bálján találkoztunk, talán minden más férfit kivertem a fejéből, Lady Letitia?

– Ez nem válasz, uram. Igaz, az a szakasz, amelyet felolvasott, sajnos nem bővelkedik árulkodó részletekben. Bármelyik bál lehetett. Bármelyik hölgy. Bármelyik úr. De most már minden eddiginél jobban rá szeretném tenni a kezem egy példányra.

– Akkor erre itt még az életemnél is jobban kell vigyáznom.

A beszélgetésük idegesítette Reginát, de nem volt hajlandó elgondolkozni rajta, hogy miért. Őt már egyáltalán nem érdekelte Knightly – hacsak nem annyiban, hogy legyőzze őt a saját játékában, és elnyerje a pénzét. Végül hatalmasat sóhajtott türelmetlenségében.

– Befejezhetnénk a flörtölést, hogy végre játszhassunk? – kérdezte, majd válaszra sem várva egy zsetont dobott az asztal közepére. Szerencsére a többi játékos követte a példáját, az osztó pedig osztani kezdett.

Mindeközben végig tudatában volt annak, hogy Knightly fürkésző tekintettel méregeti, és magában buzgón imádkozott, hogy belőle ne lehessen olyan könnyen olvasni, mint a könyvből.

Hiba volt ehhez az asztalhoz jönnie. Tudta jól, hogy így lesz. Mintha kész örökkévalóság telt volna el azóta, hogy utoljára ilyen közel volt Reginához. Az óta a reggel óta a templomban, amikor összetörte a szívét. Távolságot kellett volna tartania tőle, be kellett volna tartania az esküjét, hogy nem erőlteti a lányra a társaságát.

De Király és Futó hazamentek a gyönyörű feleségük társaságában, akivel nyilván ebben a pillanatban is szenvedélyesen szeretkeznek, Bástya és Lawrence pedig úgy döntöttek, hogy máshol keresnek hölgytársaságot.

Egyedül maradván Ló lapozgatni kezdte azt az átkozott könyvet, itt-ott beleolvasott, mire rögtön előtörtek benne a Reginával kapcsolatos, régóta elnyomott emlékek.

Aztán mikor végül úgy döntött, hogy távozik, és elindult a kijárat felé, megpillantotta a lányt az egyik távolabbi sarokban. Immár nem először. Ami azt illeti, tudván, hogy talán ott lesz, szándékosan nézett arrafelé, mintegy büntetésképpen, és emlékeztetőül arra, hogy mije lehetett volna, ha nem derül ki róla az igazság. A múltban mindig csak gyönyörködött pár másodpercig a látványban, mielőtt továbbállt volna, ezen az estén azonban a lány közelségére vágyott.

Regina szőke haja művészien volt feltűzve, úgy, hogy csak néhány tincs göndörödött a nyakában, amelyek arra csábították a férfit, hogy forró ajkával illesse a helyüket, tudván, milyen selymes a bőre. Ló azt is tudta, hogy a füle mögött gardéniaillat fogadná. Ahogy a csuklóján is. És a két melle közti keskeny völgyben. A smaragdszínű ruha szabadon hagyta alabástromszínű vállát, amelyet nyilván bepúderezett valamivel, ugyanis a férfi nem látta a három apró szeplőt, amelyek túlságosan is gyakran kínozták őt, és amelyeket annyiszor megcsókolt, irigykedve a Napra, amiért az csókolta meg őket először.

Nem felejtette el, milyen gyönyörű a lány. Ha elfelejtette volna, az olyan lett volna, mintha azt felejtette volna el, milyen csodálatosan szép az éjszakai égbolt, milyen fenséges a hatalmas, kék óceán, milyen pompázatos egy tarka pillangó. Még ha az ember nem is látja őket éppen, akkor is könnyedén felidézheti a képüket, mert a látványuk beleitta magát a lelkébe.

Regina Leyland már réges-régen a lénye részévé vált. Élete legnehezebb döntése volt, hogy megszegte az ígéretét, és nem vette őt feleségül, mert tudta, hogy ezzel tönkretenné – és ő nem érdemelte meg a megsemmisítő csapást, amelyet muszáj lett volna rámérnie. Megpróbálta valahogy tompítani az ütés erejét, de hát egy álom összezúzására nincs könnyű megoldás. Egy végtag elvesztése valószínűleg mindkettejüknek kevesebb kínszenvedést okozott volna. Ló megpróbálta haraggá változtatni a lány fájdalmát, és abban reménykedett, hogy majd éli tovább az életét, hogy megmutassa neki: nem is olyan fontos. Hogy majd talál valaki mást, aki boldoggá teszi.

Talált is. Beutazta a kontinenst, és ha hinni lehet a pletykáknak, minden országban kipróbálta a férfiakat. Végül az apja hanyatló egészsége hozta ismét haza.

Furcsa módon, hiába állt ki a templomban összegyűltek elé, és mondta azt, hogy a lány tért észhez, és döbbent rá, hogy belőle nem lenne jó férj – nem volt titok, hogy szerette a nőket –, az ő renoméja megnőtt az arisztokrácia köreiben. Sikerült megúsznia, hogy egy nem teljesen kékvérű lányhoz láncolják, aki a törvénytelen származása miatt beszennyezné az ő vérvonalát. Vállon veregették, italokra hívták meg, amelyeket nem ivott meg, és lányok kezét ajánlották fel neki, amit visszautasított. Egyre több társasági eseményre hívták meg, és fékevesztett, ugyanakkor teljesen érthetetlen lelkesedéssel üldözték.

A szégyen és a megaláztatás mindeközben Reginának jutott.

Ló arra számított, hogy őt fogják kiközösíteni, amiért méltatlannak bizonyult a hírnevéhez, ehelyett szinte hódolattal vették körül.

Az utóbbi időben azonban olyan pletykák jutottak a fülébe, hogy a lánynak új hódolója van, és hamarosan megint az oltár elé járul, ahol ezúttal nem szívfájdalom, hanem sírig tartó boldogság várja, amelyet annyira megérdemelt.

Ló pedig, amilyen önző disznó volt, még egyszer, utoljára a közelében akart lenni. Védeni akarta a védhetetlent, meg akarta magyarázni a megmagyarázhatatlant. Ezért aztán most itt ült vele szemben, és nézte, hogy úgy összpontosít a lapjaira, mintha azoknak hatalmukban állna megoldani a világ összes problémáját… vagy éppen tönkretenni őt.

– Hallom, Chidding vikomtja jár hozzád – mondta a férfi lakonikusan, magában azt remélve, hogy a hangján nem hallatszik, mennyire kíváncsi a válaszra.

Anélkül, hogy egy pillanatra is levette volna a szemét a lapjairól, Regina letett kettőt az osztó elé, aki osztott neki két másikat, majd Lady Letitiára fordította a figyelmét.

– Sok mindent hall az ember.

– Adósságai vannak.

– Mondták már.

– És ez nem zavar?

A lány lassan felemelte a tekintetét, és Ló szemébe nézett.

– Már megtanultam, hogy egy férfinak ennél sokkal súlyosabb hibái is lehetnek.

A hangja élesen csengett, nem illett csábító ajkához. A férfi nem fordította el a tekintetét, és nem vitatkozott, hanem megérdemeltnek fogadta el a sértést. Talán mégsem volt helyes távolságot tartania a lánytól, és megtagadni tőle a lehetőséget, hogy rendre utasítsa, és így kiélvezze az apró győzelmeit.

– Uram? – nógatta a férfit az osztó.

Ló kényszerítette magát, hogy megszakítsa a szemkontaktust, aztán amikor végignézett az asztalon, azt látta, hogy ketten már passzoltak. Kritikán aluli lapjai voltak, és tudta, hogy követnie kellene a példájukat, de még nem állt készen arra, hogy beismerje a vereséget. Három lapot eldobott hát, és remélte, hogy csoda történik. Már rég megtanulta, hogy a remény nem jó stratégia, és ez ezúttal is igaznak bizonyult.

Elsőként Regina tette meg a tétjét. Egy font. Ennyire jó lapjai lennének? A másik két játékos is passzolt, így ketten maradtak játékban. Mekkora esély van arra, hogy a lány blöfföl? Kifürkészhetetlen arckifejezéséből lehetetlen volt bármit is kiolvasni. Amikor annak idején megismerte, még nem ez volt a helyzet. Akkor minden érzését ki lehetett olvasni az édes mosolyából és a sötétbarna szeméből. A tekintetéből, amely akkor még olyan ártatlan és bizakodó volt.

És amely most azt sugallta, hogy már tudja: tündérmesék nem léteznek. És ezt ő tette vele.

A férfi kis híján összegörnyedt a fájdalomtól, amelyet ez a tudat okozott neki.

Tartotta a tétet, majd megemelte még két fonttal. A lány habozás nélkül bedobta a megfelelő zsetonokat, aztán megtoldotta újabb hárommal. Végül egyenesen Ló szemébe nézett. A férfi csak ekkor látta meg a kihívást a jéghideg tekintetében. Ha nem tartja a tétet, a lánynak nem kell megmutatnia a lapjait, ő pedig sosem tudná meg, mi volt nála.

Nem mintha nem engedhetett volna meg magának még három font veszteséget, hiszen jelentős vagyonnal rendelkezett, de itt most az elvekről volt szó. Nem akarta, hogy bolondnak tartsák, ha a lány blöffölt. Másrészről viszont, ha nyer, akkor talán Regina elmosolyodna. Ló hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy lássa a mosolyát, úgyhogy az asztal közepén lévő kupacra tett három, egyenként egy fontot érő zsetont.

– Tartom.

A lány arckifejezése szemernyit sem változott, miközben felfedte a lapjait. Két ász.

A férfi lassan elmosolyodott, aztán ő is letette, ami a kezében volt – különféle számok és színek, amelyek sehogy sem passzoltak egymáshoz.

– Azt reméltem, hogy blöffölsz.

– Veled ellentétben, lordom, én sosem blöffölök, vagy állítok valótlanságot. – Regina elkezdte összeszedni a nyereményét, és betette a zsetonokat egy fekete erszénybe. – Hazamegyek.

Fölállt, Ló pedig követte a példáját, és ő is elpakolta a megmaradt zsetonjait, hogy aztán egy másik alkalommal felhasználja őket. Végül magához vette a könyvét. Amikor Regina ellépett mellette, a nyomába szegődött.

– Elviszlek a kocsimmal.

– Vár rám egy fogat.

– Akkor csatlakozz hozzám a könyvtárban egy italra.

A lány megtorpant, és hirtelen szembefordult Lóval.

– Féltékeny vagy? A füledbe jutott, hogy valakinek esetleg tetszhetek, és máris érdekellek? Egy pillanatig se nézz olyan bolondnak, hogy elhiszem a hízelgő bókjaidat, amelyeket olyan meggyőzően tudsz előadni.

– Én nem… én csak… egyszerűen csak szeretnék még egyszer bocsánatot kérni.

A lány legyintett.

– Megbocsátok. Most már hagyj békén! – mondta, majd sarkon fordult.

– Én vagyok Lord K.?

Regina szembefordult a férfival, és összehúzott szemmel meredt rá.

– Honnan az ördögből tudjam?

– Az imént hazudtam. Már átlapoztam a könyvet, és megkerestem a kerti jelenetet, amelyről mindenki beszél. Egyszer a karomban tartottalak a kertben, méghozzá pontosan úgy, ahogy itt le van írva.

Regina nagyot sóhajtott.

– Ebből következően én volnék az író? Nos, nem hazudtam. Nem olvastam a könyvet, úgyhogy fogalmam sincs, mi történt a kerti jelenetben. Mindazonáltal a hírneved alapján azt gyanítom, hogy sok nőt tartottál ugyanúgy a karjaidban, sok különböző kertben. Gyanakodj rájuk. Most pedig jó éjszakát, lordom!

A lány ezzel az ajtóhoz vonult, majd kisétált rajta.

Csakhogy tévedett. Ló sosem tartott más nőt a karjában egy kertben úgy, ahogy őt.

Regina az asztalnál nem blöffölt, de lehet, hogy most igen? Lehetséges lenne, hogy ő az ismeretlen író? Tudván azonban, hogy milyen fontos neki a magánélet szentsége, nem tudta elképzelni róla, hogy papírra vesse élete intim részleteit, aztán kiadassa a könyvet.

Nem, amit eddig olvasott a könyvből, és az együtt töltött idő emlékei, amelyeket a leírások idéztek fel benne, pusztán véletlenül vágnak egybe. Bemutatások úton-útfélen történnek. Ahogy kerti légyottok is.

A találkozásuk éjszakáját azonban ő sem fogja soha elfelejteni, csakúgy, mint a könyv írónője.

2. fejezet

1870. április

– Ezen az estén nincs flörtölés, Ló – morogta Király, miközben a kocsijuk a göröngyös úton zötykölődött. – Semmi kedvem végigkutatni utánad az összes alkóvot, amikor indulni akarok.

– A pokolba is, Király, ha tudtam volna, hogy így el akarod rontani a szórakozásomat, nem kísértelek volna el erre a kis kitérőre, mielőtt találkozunk Futóval és Bástyával. Ha az életem múlna rajta, akkor sem tudnám megérteni, miért késlelteted a szórakozásunkat. Úgysem fogsz elvenni egy házasságon kívül született csitrit.

– Az anyámnak a sebzett teremtések a gyengéi, és attól fél, hogy a lányt az a megaláztatás éri, hogy senki nem megy el a bálba, amelyen Bremsford bemutatja őt a Társaságnak. Habár a húszezer font, amelyet hozományául ajánlott fel, biztosan vonzani fog néhány fiatal úrfit.

A férfi egy kisebb birtokot is adni akart a lány hozományaként London egyik külterületén, többholdnyi termőterülettel, valamint egy kisebb udvarházzal együtt, amely özvegyi hajlékként szolgál majd, ha eljön az ideje. A mostani bált is itt fogják tartani, amely már hetek óta szolgáltat beszédtémát a társasági körökben.

– Tudsz róla mást is azonkívül, hogy botrányos a származása, és hogy Bremsford el akarja passzolni őt egy előkelő férfinak?

– Anyám azt mondta, hogy a Bremsford szeretőjétől született, aki sikeres színésznő volt, és bár ő nem helyesli a hűtlenkedést, a románcokat szereti, Bramsfordé pedig állítólag kora egyik nagy románca volt. A gróf nagyon szerette a lány anyját, és a törvénytelen gyerekéhez jobban ragaszkodik, mint a törvényesekhez. Nem hiszem, hogy a grófnéja, az örököse és a két másik lánya díjazza ezt.

– Szerinted ott lesz bármelyikük is ma este?

– Kötve hiszem.

A kocsi megállt, majd előrelépett egy inas, és kinyitotta az ajtaját. Ló megvárta, hogy először a barátja, a herceg szálljon ki. Noha sok szempontból egyenlőek voltak, Ló sosem feledkezett meg arról, hogy amíg meg nem örökli az apja címét, Király rangban fölötte áll, ő pedig a nyilvánosság előtt mindig megadta a rangjának kijáró tiszteletet.

Miközben az udvarház felé tartottak, Ló felfigyelt egy fiatal kisasszonyra, aki szégyenlősen rámosolygott. A férfi a kalapjához érintette az ujját, és úgy mosolygott, mint aki kész csókleckét adni neki egy eldugott sarokban. A lány már majdnem a jobb orcájához érintette a legyezőjét, ami igent jelentett, amikor az anyja megragadta a karját, és magával cipelte. A kisasszony még egyszer hátrapillantott, mire Ló a mellkasához szorította a kezét, jelezvén, mennyire sajnálja, hogy a hölgyet ilyen szoros felügyelet alatt tartják.

– Azt mondtam, hogy semmi flörtölés! – emlékeztette Király a barátját.

– Lady Lisbettel még nem volt dolgom. Egy csók pedig nem tart sokáig.

– Te ezt állítod, de a hírneved másról árulkodik.

– Gondolom, ez attól függ, milyen hölgyről van szó. Hát a te kalandvágyad hová lett, Király?

– Arra vár, hogy végezzek ezzel az unalmas feladattal.

Ahogy felfelé lépkedtek a lépcsőn a nyitott ajtó felé, számos egyedülálló férfival találkoztak. Mivel Ló sokukat jól ismerte, és tudta róluk, hogy nőtlenek, úgy sejtette, hogy elsősorban a pénz vonzotta ide őket. A másodszülöttek ezenkívül az udvarházban is szét akartak nézni, ahol adott esetben élni fognak – ha nincs sajátjuk. Semmi értelme nem lett volna parlagon hagyni a hajlékot, amíg a nő meg nem özvegyül.

A férfi néhány hölgyet is észrevett, akik nyilván képtelenek voltak leküzdeni a kíváncsiságukat. De lehet, hogy csak össze akarták hasonlítani magukat a gróf lányával. A huszonhét éves Ló eddig még nem udvarolt senkinek. Most is csak azért volt itt, mert fontosnak tartotta, hogy minden tisztességes lorddal jó viszonyt ápoljon, mert soha nem lehet tudni, mikor lesz szüksége valamelyikük jóindulatára – vagy épp az engedélyére, hogy elvegye a lányukat. Bremsford pedig befolyásos embert volt.

Miután beléptek az ajtón, ő és Király végigmentek egy folyosón, amely egy nagy, kétoldalt széles lépcsősorral szegélyezett terembe vezetett. A lépcsősorok középen találkoztak, mögöttük pedig egy hatalmas ajtó magasodott. A jobb oldali lépcsőhöz mentek, ahol az inas mindkettejüknek átnyújtott egy-egy táncrendet. Király elfogadott egyet, majd eltette a felöltője zsebébe, Ló azonban legyintve elhárította. Nem lesznek itt olyan sokáig, hogy táncoljanak. Miután felértek a lépcsőn, köszöntötték az ismerőseiket, aztán beálltak a sorba.

– Mit gondolsz? – kérdezte Ló suttogva. – Fél óra?

– Húsz perc. Egy mosoly itt, egy mosoly ott, aztán megszökünk.

Miután bejelentették az előttük álló párt, azok pedig elindultak befelé, Ló lenézett, miközben arra várt, hogy Király átadja a meghívóját az udvarmesternek. Bremsfordot azonnal felismerte. A magas férfi, akinek egykor búzaszőke haja immár őszbe fordult, büszkén és dacosan állt a lépcső aljának közelében. A jobbján álló fiatal nő fölpillantott…

…Ló pedig úgy érezte, mintha egy faltörő kossal vágták volna mellbe. A levegő mintha beszorult volna a tüdejébe, és alig tudott lélegezni.

– Atyaég, az ott ő?

Király szintén lenézett.

– Gondolom, igen.

A lány gyönyörűséges volt. A haját, amely a hold sugaraira emlékeztetett, gyöngyös fésűk tartották, és csak néhány tincs kunkorodott az arca, valamint karcsú nyaka körül. Alig ért az apja válláig. Noha elegánsan és kecsesen mozgott, a homlokán lévő halvány ránc nyugtalanságról, sőt talán egyenesen szomorúságról árulkodott. Mégis ott állt, mert az előadásnak folytatódnia, neki pedig szerepelnie kell. Akárcsak régen az anyjának, a színésznőnek.

– Uram?

A lány ruhája fehér volt, a csillárok gyertyafénye pedig úgy verődött vissza a milliónyi apró gyöngyről, hogy szinte színjátszóvá tette, és úgy csillogott, mint a frissen hullott hó a telihold fényénél. A férfi ilyenkor szeretett a legjobban sétálni a hercegi birtokon, Yorkshire-ben.

Aztán már nem látta a lányt, mert Király – azzal a bosszantóan széles hátával – eltakarta, miközben Bramsford felé lépkedett. Őt vajon bejelentették már? Ló nem hallotta, nyilván azért, mert a lány annyira lekötötte a figyelmét, hogy rajta kívül minden más megszűnt létezni számára.

– Uram?

Miközben kissé jobbra billentette a fejét, hogy ismét megpillanthassa a lányt, Ló éles torokköszörülést hallott, amelyet a következő mondat követett:

– Knightly, figyelj már oda, az ég szerelmére!

Miután hátrapillantott a válla fölött, azt látta, hogy Chadbourne grófja mered rá. Ő visszabámult, ám ekkor újra meghallotta a halk Uram! szót.

Csak ekkor eszmélt rá, hogy az udvarmester feléje nyújtja fehér kesztyűbe bújtatott kezét.

– Elnézést kérek – mondta, majd odaadta a meghívóját.

Az udvarmester kurtán biccentett, aztán harsány hangon bejelentette:

– Őlordsága, Knightly grófja.

Ló nevetségesnek érezte magát, mert legszívesebben úgy rohant volna le a lépcsőn, mint egy zöldfülű ifjonc. Sok nővel volt már dolga, de ebben a lányban nagyon vonzotta valami, és heves késztetést érzett, hogy megvédelmezze, pedig nyilvánvaló volt, hogy az apja a védelmezője. Egy aranykalickába zárt madár volt, egy toronyba zárt lány. Az ördögbe is, micsoda bolondos gondolatok!

Végül sikerült megállnia, hogy lerohanjon, és lassan, méltóságteljesen lépkedett, azzal a magabiztossággal, amelyet többgenerációnyi harcos ős hagyott rá örökül, akik nemcsak a csatatereken, hanem a politikai arénában is helytálltak. Ezt a kötelességet az apja halálakor meg fogja örökölni, és ennek a kötelességnek a teljesítéséhez egy erős nőre lesz szüksége az oldalán.

Király végre továbbhaladt, Ló pedig ismét jobban látta a hölgyet, aki most a lépcső felé fordította a tekintetét, és egyenesen a szemébe nézett. Most, hogy közelebb ért hozzá, és jobban láthatta, a férfi úgy ítélte meg, hogy nem olyan fiatal, mint a legtöbb elsőbálozó. Nem tizenhét-tizennyolc éves, aki most fejezte be az iskolát. Nem, Ló lefogadta volna, hogy már elmúlt húsz, bár nem sokkal. Ahhoz azonban ez is elég volt, hogy érdekesebbé tegye a szemében, mert lehetősége volt kicsit többet megtapasztalni az életből. Igaz, a születése körülményei már biztosították neki ezt az előnyt – vagy épp hátrányt, attól függően, hogyan alakulnak majd a dolgok.