Corvina

© Nemonte Nenquimo és Mitch Anderson, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nemonte Nenquimo with Mitch Anderson: We Will Not Be Saved. A memoir of hope and resistance in the Amazon rainforest, Wildfire an imprint of Headline Publishing Group, London, 2024

© Hungarian translation: Szabó Zsigmond, 2024

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Bevezető

Sétálj végig az ösvényen, majd térj le az erdőbe, és ne hagyj magad után nyomokat – ez volt apám tanácsa, amikor közöltem vele, hogy el fogom mesélni neked a történetemet. Tudtam, mire gondolt. Hogy az őseim figyelni fognak. Hogy vannak történetek, amelyeknek rejtve kell maradniuk, titkok, amelyeket meg kell őrizni. Az évszázadok során a népem megtanulta, hogy ne bízzon bennetek. Így maradtunk életben, leigázatlanul: nem hagytunk nyomokat.

Számunkra a történetek eleven lények. Életet lehelnek az otthonainkba, az erdeinkbe. Lüktetnek a vérünkben, az álmainkban. Úgy cserkésznek be minket, mint a jaguárok, úgy csattognak, mint a pekari, úgy vitorláznak fölöttünk, mint az arák, úgy suhannak, akár a halak. Hatalmas lények. Békét hoznak, mint a szivárványok. És háborút hoznak, mint a villámok. És mindig változnak. Innen tudjuk, hogy élnek. De a történet meghal, ha senki nem meséli el.

A mi történeteinket soha nem írták le. Nem így. Egy részem fél. Túl sokat mondtam? Túl sok nyomot hagytam? Mit fogsz csinálni a történetemmel most, hogy leírtam?

Remélem, hagyni fogod élni.

I. RÉSZ

1.

Azon a reggelen én voltam az első, aki meghallotta a repülőgép távoli morajlását. Úgy hangzott, mintha egy fadongó zümmögött volna a szarufák között.

A tűz mellett ültem a kisöcsémmel, Víctorral, és belenyúltam a kezemmel egy fazék meleg petomófőzetbe.1 Víctor a háziállatunkkal, egy éjimajommal beszélgetett, miközben szöcskecafatokat tömött az állat szájába. Amonkának nagy, kidülledt, sárga szemei voltak, mint két ragyogó napocska.

– Víctor! Ez egy repülő vagy egy méhraj?

Az ég felé emeltem az ujjamat, és kissé félrebillentettem a fejemet, ahogy apa szokta az erdei vadászatokon, amikor mozgásra utaló jelekre figyel a lombkoronában.

Egy pillanatra teljesen megszűnt a repülőgép okozta zaj. Az olajos petomót a kis pintyeknek nyújtogattam, s azok az ujjaimról csipegették.

– Víctor, mondtam már, add a kezébe Amonkának a szöcskét, hadd egyen maga, úgy, ahogy neki jólesik. Ne erőszakkal tömd a szájába, mint egy vadállat!

Bár még csak hatéves voltam, mindig én mondtam meg Víctornak, hogy mit csináljon. Ráadásul tetszett, ahogy a házimajmunk apró ujjaival cafatokra szedte a rovarokat. Amonkának meg kell ezt tanulnia, hogy egy nap majd ő is etetni tudja a saját kicsinyeit.

Aztán a búgás újra felerősödött a hegygerincek fölött. Ezúttal biztos voltam benne, hogy ez nem egy erdei méh. Ez egy repülőgép volt, egy ebo. Fehér embereket hozott a falunkba.

– Ebo, ebo, ebo, ebo! – kiabáltam hangosan, hogy minden testvérem tudja, én voltam az első, aki meghallotta a repülőgép morajlását az égből, ahol a fehérek éltek.

Ahogy siettem, hogy visszategyem a madárkáimat a hosszúház sarkában lévő függőkosárba, anyám hangját hallottam a fejemben. Aznap reggel, amikor apával elindult a kertbe, egy nagy fonott kosár lógott a hátán, és a kishúgom, Loida, a mellkasára volt kötve. Még odakiáltott nekem.

– Nemonte, vigyázz az öcsédre. Semmi csavargás a faluban!

Tudtam, hogy otthon kell maradnom. De úgy okoskodtam, hogy amint leszállt a gép, visszajövünk.

– Víctor, menjünk, nézzük meg a coworikat! – mondtam.

Cowori volt a mi szavunk az idegenekre, mint amilyenek a fehérek, és amikor leszállt egy repülőgép, biztos lehetett benne az ember, hogy coworik szállnak ki belőle.

Odakint az udvaron a két idősebb bátyám, Ñamé és Opi azzal szórakoztak, hogy fúvónyilakat lőttek ki a guavavirágok között cikázó kolibrikre. Hamarosan utolértek minket a leszállóhelyre vezető ösvényen. És bosszantóan azt kiabálták: Ebo, ebo, ebo!, mintha csak ők hallották volna meg először a repülőt.

Mezítláb szaladtunk el Wiamenke néni és Nenecawa bácsi háza mellett.

– Nemonte! – kiáltotta a nagybátyám a kerekesszékéből, amikor elrohantunk mellette. – Ne menj túl közel az ebóhoz! Egyből felszippant, és apró darabokra vág!

A falu leszállópályájának szélén felmásztunk egy csillagalmafára; ez volt sok rejtekhelyünk közül az egyik. A repülőgép még mindig messze volt, egy aprócska pötty az erdős hegygerincek redői fölött. A csillagalma még nem volt egészen érett, de azért megkóstoltuk, és elkezdtük egyik kedvenc játékunkat játszani. Szerettünk úgy tenni, mintha az ajkunk össze lenne ragadva.

– A fehérek az égben laknak – motyogtam Víctornak összeszorított ajkakkal, amelyek szinte elzsibbadtak a ragacsos gyümölcstől.

– Tényleg?

– Mit gondolsz, miért olyan fehérek?

– A felhőktől?

– Nem, a naptól – mondtam, elfelejtve közben, hogy összeszorítsam a számat. – A nap fényétől. Akarod tudni, miért olyan magasak?

– Miért?

– Mert ott fent nincs erdő. Nem kell leguggolniuk az ágak alatt. Csak nőnek, egyre csak nőnek!

Ahogy a repülőgép a fejünk fölött körözött, végignéztem a falun. Láttam az élénkzöld vágott füvet, amely a lagúna körül nőtt, ahol az óriás anakonda lakott, az ösvényt, amely anyám kertjéhez vezetett. Azon túl a mocsárra is ráláttam, ahol a vadpekarifalkák2 a moretegyümölcsökből3 lakmároztak. Tisztán át lehetett látni a folyón a meredek hegygerincre, ahol Mengatowe, a jaguársámán élt. És a patakra, ahol ruhát mostunk. Aztán a Baihua család táborhelyére, ahol a függőágyban heverő öreg harcos főnöknek, Ahuának a látomások meg szoktak jelenni. Anyám óva intett minket Ahuától. Veszélyes varázslónak tartották.

A falunkban – Toñamparéban4 – harminc, talán negyven család élt, és mindegyiknek volt saját hosszúháza, úgynevezett okója. A zsúptetők pálmalevelei egészen a földig leértek, és a házakban folyamatosan égett a tűz. Az okók éjszakánként meghallgatták a történeteinket, zsúptetejük pálmalevelei pillangóként rebbentek szét, amikor nevettünk, reszkettek, ha betegek voltunk, dübögtek, amikor dühösek voltunk, és védelmet nyújtottak, amikor zuhogott az eső és viharral érkezett a szél.

Az oko mellett általában egy kis, cölöpökre épített hálókunyhó is állt. A folyónak ezen az oldalán az erdőben is voltak okók és hálókunyhók, némelyik a patak mellett, némelyik pedig a füves leszállópálya mentén növő gyümölcsfák között fészkelt. Lehetett látni, ahogy az erdő fái között a tűz füstje felszáll belőlük. És egészen a kifutópálya végéig, az Isten házáig el lehetett látni. Mellette állt Rachel Saint,5 a misszionáriusnő háza, aki az egyetlen fehér ember volt, aki a mi népünkkel élt.

A háza fadeszkákból és fémlemezből épült, amely nyögött a napon és zúgott az esőben. Volt ajtaja, és az ablakait rácsok védték. Rachel házába nem lehetett csak úgy ki-bejárkálni, vagy bedugni a kezed az ablakon.

– Víctor! – kiáltottam. – Itt jön az ebo!

Amonka felsikoltott a vad, viharos szélben, ahogy a gép a gerinc fölött leereszkedett, és a kerekei a lombkoronát kerülgették. Az erdőben nincs olyan hang, ami a repülőgép földöntúli hangjához hasonlítana: sem a villámlás csattanása, sem az égzengés, sem a fekete kajmánok umpsz, umpsz basszusa, sem az anakondák víz alatti robajlása, de még a jaguárok üvöltő nyögése vagy a darazsak zümmögése sem emlékeztet erre az idegen hangra.

A gép pattogott egy darabig, majd csúszkálva megállt a kifutópályán. Csend.

– Ebo elaludt – mondtam Víctornak.

Aztán nyikorogva kinyílt a gép ajtaja, és a fehérek kiszálltak.

Slampos, lógó karimájú kalapot, hosszú ujjú inget és gumicsizmát viseltek. Fehér krémet kentek az orrukra és a fülükre. Rachel Saintnek volt egy beszélő doboza a háza mellett, egy fatörzsre szerelve, és csirkedrótketreccel elzárva. Így beszélt az égben lakó coworikkal, és megkérte őket, hogy jöjjenek le látogatóba.

Egyszer elég közel kerültem ahhoz, hogy megérezzem a fehér emberek szagát, és az egyik barátnőm megérintette egy férfi lábát; azt mondta, hogy szőrös volt és puha. Mindannyian azt hittük, hogy a fehérek soha nem pisilnek. Egyikünk sem látta Rachel Saintet pisilni.

Tudtam, hogy most már haza kellene vinnem Víctort. De nem tettem. A cowori szinte mindig a repülőtől a folyó túlsó partján lévő homokos part egy bizonyos szakaszára ment. Most követni akartam őket, hogy megtudjam, mit csinálnak ott. És talán titkon abban is reménykedtem, hogy kapunk tőlük valamilyen ajándékot.

A coworik mindig hoztak ajándékot. Rachel Saint ezeket „Isten ajándékainak” vagy „a hívőknek szánt ajándékoknak” nevezte. Csodálatosak voltak: vadgyümölcsöknél édesebb cukorkák, kék szemű és szőke hajú babák, pattogó labdák, guruló játékok. De amit a legjobban szerettem volna, az egy ruha volt. Néhány másik lánynak olyan ruhája volt, amely lágyan omlott le a combjukon, és egészen a térdükig leért. Semmilyen gyökérnek, virágnak vagy fakéregnek közel sincs olyan élénk, varázslatos színe, mint azoknak a ruháknak.

A családomnak kevés ruhája volt, mert vasárnaponként nem mentünk az Isten házába. Az volt az a nap, amikor Rachel Istenhez szólt. Az volt a nap, amikor a waorani lelkipásztorok szomorú dalokat énekeltek, nem úgy, és nem olyanokat, mint a mi vénjeink hajnali énekei vagy az asszonyok kerti dalai. És ez volt az ajándékok napja is. Vasárnaponként a többi lány a napfényben lengedező, fényes új ruhában özönlött ki az Isten házából.

Nekem csak néhány alsóneműm volt. A piros volt a kedvencem, és akkor is azt viseltem, amikor Rachel Saint, kezében az erős napsütéstől óvó napernyővel, lefelé vezetett minket a folyóhoz. Mi követtük, és a coworikat figyeltük: lábuk mélyen elsüllyedt a nedves, süppedékes homokban, és nehézkesen kászálódtak be a fatörzsből kivájt kenukba.

– Víctor, látod, mondtam neked, hogy az égben élnek. Még azt sem tudják, hogyan kell a földön járni.

A folyó sekély volt, és nekünk nem volt szükségünk csónakra az átkeléshez, mert ki tudtuk olvasni a víz fodrozódásából, hogy hol húzódnak a késő délelőtti csillogásban a homokpadok körvonalai. A víz a mellkasomig ért, de a sodrás csak gyengéden simogatott. Amonka Víctor fején gubbasztott, a szemei kidülledtek, ujjai az öcsém hosszú haját szorongatták. Egy bocachicóraj árnyékszerűen suhant felfelé a folyón, a parton a folyami teknősök által hagyott lábnyomok titokzatos mintázatait lehetett látni mindenfelé.

A coworik egymás kezét fogva kört alkottak. Három waorani lelkipásztor – Mincaye, akinek a neve darazsat jelent, Yowe és Kemo – állt velük a körben. Ezek a férfiak egykor a mi harcosaink voltak. Most Wengongiban, a fehér ember nagy égi szellemében hittek. Rachel azt mondta nekik, hogy vágassák le a hajukat, és adott nekik inget és hosszú nadrágot, hogy azokat viseljék. De még mindig mezítláb voltak, a fülcimpájuk mélyen lelógott, és a bőrük sötéten csillogott, akárcsak az enyém.

Vajon mi célból gyűltek itt össze? Mi ez az egész?

Már ismertem a történetet, hogy a fehérek azért jöttek el hozzánk, még mielőtt én megszülettem volna, hogy megmentsék a népemet, és arról is hallottam, hogy a harcosaink hogyan döfték át őket a lándzsáikkal. Akkoriban vadak voltunk, és mindenkit megöltünk, aki a földünkre merészkedett. Holtan hevertek a parton, arccal lefelé a vízben. Az egyik misszionárius Rachel Saint bátyja volt. A férfi halála után húga azért tért vissza hozzánk, hogy folytassa a megváltásunk bátyja által megkezdett munkáját, és valahogy befogadtuk őt. Úgy tűnt, még a mészárlás sem tarthatja távol a misszionáriusokat. Elmagyarázta, hogy nem kellett volna megölnünk a bátyját és a többi térítőt, amikor eljöttek hozzánk, hogy megmentsenek minket. Kíváncsi voltam, mit jelenthet ez. Mi az a Megmentés? Vajon mitől-kitől kellene megmenteni minket?

Most már sejtettem, hogy a misszionáriusokat éppen ezen a helyen ölték meg. Talán ezért hozta Rachel mindig ide a coworikat, hogy lássák, hol halt meg a bátyja?

Víctor pisilt, és nézte, ahogy a szomjas homok felissza a vizeletét. Rachel Saint rosszalló pillantást vetett rá. Mindig megdorgált minket, még az idősebbeket is, ha meztelenkedtünk. Isten azért adott ruhát nekünk, hogy viseljük, mondta. Az ördög vette le rólunk.

– A cowori nem pisil – súgtam oda Víctornak. – Hát ezt sem tudod?

Rachel megkérte Mincayét, hogy beszéljen Istenhez, mire ő büszkén sugárzó arccal az ég felé billentette a fejét, lehunyta a szemét, és elkezdte. Rejtélyes szavak zümmögtek elő a szájából, mintha csak egy méhkasból rajzottak volna ki. A mi nyelvünkön beszélt, és hamarosan Yowe és Kemo is vele együtt mormogta a szavakat.

– Uramisten, mi akkor még nem ismertünk téged. De most megbocsátottál nekünk. Megmosakodtunk fiad vérében. Jézus vérében tisztultunk meg.

Hmmm. Volt tudomásom a vérről. Mindig segítettem anyának levágni az állatokat, amelyekre apa az erdőben vadászott, a kezemmel mélyen belenyúltam a vadpekari gyomrába, megrángattam a beleit, éreztem a halálban kihűlő meleg vért. De anya azt mondta, hogy a saját vérünk szent. Dühös lett, amikor megkarcoltuk magunkat, vagy az ujjunkat szurkáltuk horoggal. Ha a vérzés ennyire tilalmas dolog, akkor Mincaye miért mondta, hogy Jézus vére mosta tisztára?

Hirtelen az egyik cowori férfi térdre rogyott. Az arcát az álla alá lógó haja teljesen eltakarta.

– Halleluja, halleluja, halleluja! – kiáltotta az ég felé. A karjait kinyújtotta. Világoskék szeméből könnyek csordogáltak, majd eltűntek a szakállában, mint Víctor pisije a homokban.

Lehet, hogy ez lenne a jézusi ember? Kétségtelenül hasonlított a képeken látott Jézusra. Ösztönösen Rachel Saintre néztem, hogy valami magyarázatra leljek a tekintetében. Ő velünk élt, és ismerte a nyelvünket. De nem tartozott közénk, és most a szemei könnyesek és üresek voltak, és némán mondta ugyanazokat a szavakat: Halleluja! Halleluja!

Haza akartam menni. Víctorhoz fordultam. De ő nem volt sehol. Valami történt vele. A homokban feküdt egy fatörzs mögött, reszketett és rángatózott, ujjai iszonyú görcsbe rándultak.

Megdöbbenve térdeltem fölé. A fogait csikorgatta. Az állkapcsa összeszorult. A szemei ijesztően mozdulatlanok voltak. Mintha önmagába záródott volna. Amonka még mindig kapaszkodott belé.

– Víctor, hagyd abba! – ordítottam rá.

És abban a pillanatban Víctor ujjai kilazultak. A szája elernyedt. A tekintete meglágyult.

Megragadtam a kezét. Hideg volt és nyirkos. De kezdett feltápászkodni. Már jól volt.

Visszafordultam a kör felé, és megkönnyebbültem, hogy még mindig imádkoznak, és senki sem vett észre semmit. Biztosan bajba kerültünk volna azért, ami az imént történt. Rachel elmondta volna a szüleimnek. És akkor a coworitól soha nem kapnám meg az áhított ruhát.

A csoport most már visszafelé tartott a partról. Mincaye és Yowe ment elöl, hangosan beszélgettek; elmesélték egymásnak a misszionáriusok repülőgépének történetét, hogy hogyan szállt le a parton, és ők lesből hogyan ütöttek rajtuk. Úgy beszéltek, mintha ott lettek volna, mintha emlékeznének.

Aztán rájöttem. Ők voltak azok, akik lándzsával megölték a misszionáriusokat! Mincaye és Yowe megölte Rachel testvérét! Rachel visszavitte őket arra a helyre, hogy cowori látogatói a saját szemükkel láthassák, hogy megtérítette őket, hogy immár harcosokból a hívők nyáját terelgető pásztorokká változtak át.

Nem mondtam el anyának, hogy a folyóparton voltunk, és azt sem, mi történt ott Víctorral, nehogy az én hibám legyen, amiért a coworikat követtem, holott otthon kellett volna maradnunk.

Aztán néhány nappal később újra megtörtént. Ezúttal a kertben voltunk anyával és Wiamenke nénémmel.

– Nemonte! – kiabált anyám egy zöldbanánfa mögül. – Dobj még a tűzre a termeszfészekből, hogy a bogarak ne ébresszék fel Loidát!

A hangja szigorú volt.

Letörtem egy törékeny fürtöt, a kezemre engedtem néhány termeszt, és a tűzre tettem. A füst tejfehér és szúrós volt. Meglöktem Loida húgomat, aki a két kis fa közé kifeszített függőágyban aludt.

– Hol van Víctor? – kiáltotta hirtelen Anyu.

– Elment Opival – feleltem. – Érett papayát keresnek.

A veteményeskert kőhajításnyira volt a háztól. De anyámnak több veteményese is volt, több, mint bármelyik másik asszonynak a faluban – a folyó mentén, a lagúna szélén, a hegyekben –, mert ő nem volt waorani. Más vérből származott. Az apja záparo6 sámán volt, az anyja pedig kecsua. Mindig azt mondta, hogy a kertek ápolása a vérében van.

A nap épp delelőn volt és merőlegesen tűzött le ránk, ezért egy hatalmas platánlevéllel takartam be magam, és a függőágy mellett, a földön ülve ringattam álomba a kishúgomat. A folyóparti élmény óta nem szívesen tartózkodtam fedetlen fővel a szabad ég alatt. Nem akartam, hogy az ott, fent élő cowori meglásson, és elmondja az összes többi coworinak, hogy nem érdemlek ruhát.

Lehunytam a szemem. A gallyacskák és vastagabb ágak pattogása, a kis tűz ritmikus duruzsolása és a földet tépázó bozótvágók hangja álomba ringatott. Egy pillanattal később azonban egy vadállat furcsa, csörtető hangjára riadtam fel. Felugrottam.

Víctor volt az, aki a maniókapalánták kusza hajtásai között botladozott. Elérte az ösvényt, és összeesett. Nyál és hab szivárgott a szájából.

– Anya, anya! – kiáltottam. – Víctornak rohama van! Megtámadta valami!

Lábak rohantak felénk a kert másik végéből.

– Mi történt? – kiáltott rám anya dühösen.

– Nem tudom. Csak elesett, és elkezdett remegni.

Letérdelt Víctor fölé, és az egész testét megvizsgálta, hogy nincs-e rajta kígyó- vagy skorpiómarás. A fejét a kezébe fogta. Anya arccsontja csillogott a napfényben, és hosszú fekete haja végigsöpört Víctor arcán, miközben fújva és kántálva hozzáhajolt.

És ekkor Víctor arcán valami iszonytató kifejezés jelent meg: valamiféle vigyorszerű grimasz. Egy furcsa, távoli vigyor. Halálra rémülten félrenéztem. Azért van ez az egész, mert aznap a coworival kimentünk a folyópartra?

***

Nenecawa bácsi okója csak egy kőhajításnyira volt a házunktól, és míg a falu összes többi felnőttje minden reggel elment az erdőbe, a kertjébe vagy a folyóhoz, Nene bácsi azzal töltötte a napjait, hogy pálmafából tökéletes fúvónyilakat farigcsált. A tűz mellett ült a trónján: egy rozsdás kerekesszéken.

A testvéreimmel végtelen órákat töltöttünk Nene bácsival. Ő volt a napközbeni mesemondónk. Akkor, gyermekként, ezt nem tudtam volna így kifejezni, de tudtam: Nene a dolgok lelkébe lát. És ezért is térdeltem egy nap, csak én, a hamuban a tűz mellett, és forgattam a méregbe mártott fúvónyilakat a füstölgő parázs fölött. A késő délelőtti fény vékony fénypászmái áthatoltak a leveleken, a pálmatetőn és a tűz lassan gomolygó füstjén.

Nenének nagy feje volt, a felsőteste pedig olyan kerek és erős, mint egy hangyászsüné. A keze is hatalmas volt. De a lábai, ó, szegény lábai és lábfejei elsorvadtak, mint az elszáradt liánok. Befelé csavarodtak, és egyáltalán nem volt izom a vádlijában. Halkan, gondolkodás nélkül kinyújtottam a kezem, és ujjaimmal megérintettem vékony lábfejét.

– Nene, miért ilyenek a lábaid? – kérdeztem.

Egy pillanatnyi csend állt be. Aztán egy halk, sziszegő hang azt mondta:

– Vedd le a halat a rácsról, Awame!

A nagybátyám ezen a becenéven szólított, Awame. Pumát jelentett, és én szerettem, hogy így hív.

– Awame, tedd őket a kosárba! Égnek.

Nene mindig halat füstölt a házában: harcsát, bocachicót, sabalót, motát, carachamát. Vadászni nem tudott, ezért a mérgezett hegyű fúvócsöveket tűzifára, halra és vadhúsra cserélte el.

A széntől megfeketedett halakat a tűz fölé akasztott kosárba tettem.

– Nem mondtam már neked, Awame, hogy miért ilyen a lábam?

Az ajkamba harapva hallgattam. El akartam mesélni neki, hogy mi történt Víctorral. Azt gondoltam, talán a saját története segíthet megérteni, miért lett Víctor beteg, mióta a coworival a folyópartra mentünk. Fogtam egy darab füstölt halat, a kedvencemet, a sabaletát, és csendben rágcsálni kezdtem.

– Awame – kezdte ismét –, ezek a lábak, ezek a lábfejek, ezek a lábujjak minden ösvényt bejártak, minden fára felmásztak, minden folyót átúsztak. Ezek az én lábaim olyan erősek voltak, mint a vasfa! Ezek a lábak olyanok, mint a mi népünk, Awame! Érted? Nem, nem, hogy érthetnéd? Hisz te még csak egy gyerek vagy.

Abbahagyta a fúvóka hegyének farigcsálását, és figyelte, ahogy eszem a halamat.

– Awame! – kiáltotta hirtelen. A hangja mosolygós volt. – Láttad, hogy a fehérek hogyan esznek? Csendesen rágnak, mintha mindjárt el akarnának ájulni! Vedd már észre magadat azzal a sabaletával, csak nem őket akarod utánozni? Mintha szégyellnéd, hogy eszel! Nem! Nagy energiával, teljes átéléssel kell enni! Egyenek az ujjaid is, a kezed is. Emeld a hal fejét a szádhoz! Kívánd a halat! Szívd ki a hal szemét. Hangos, szürcsölő, szortyogó, csámcsogó hangokkal. Szopogasd ki a hal agyának levét. És amikor végeztél, ne csak ülj ott mulyán. Öblítsd le a kezed, aztán vonulj át az okón az élettől szinte kicsattanva, és tapsolj örömödben hangosan. Tapsolj háromszor! Tudasd az összes nővel és az összes férfival, hogy szereted az ételt! Hadd tudják meg a vadászok, hogy mennyire szereted a zsákmányt! Hadd hallja az összes hal és állat, hogy hálás vagy nekik!

Rátettem a halat a rácsra, kivettem egy újabb fúvócsövet a halomból, és az ujjaim között ide-oda pörgettem a parázs fölött. Nem néztem Nenére.

– De miért ilyenek a lábaid?

– Azért ilyenek a lábaim, mert…

Elhallgatott. Kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem a lábujjait, és ekkor úgy tűnt, hogy valahonnan nagyon messziről jön vissza, tér hirtelen magához.

– Bajban voltunk a régi földeken. A coworik puskával lőttek ránk. Elrabolták asszonyainkat. Kutyákkal űzettek minket. Elkezdtünk egymás ellen is harcolni. Rossz varázslás, átok is volt a dologban. Mindenhol előjelek. Eleve nem lett volna szabad elmennünk. De a repülőgépek az erdő fölött köröztek. Ajándékokat eresztettek le az égből. Hátborzongatóan félelmetes volt. A fehér hölgyek hihetetlen dolgokat adtak nekünk. Edények, amelyek nem törtek el, és olyan bozótvágó kések, amelyek úgy vágták át a fákat, mintha papayából lett volna a törzsük! Azt hittük, hogy a fehér emberek olyanok, mint az istenek. Hogy tudhatnának másképpen ilyeneket csinálni? Amikor megérkeztünk a fehér hölgyek falujába, Mincaye, Yowe és a Guikita klán többi tagja már ott volt. Megölték a misszionárius férfiakat, majd megadták magukat a misszionárius nőknek! Olyan ruhát viseltek, mint a cowori, olyan dalokat énekeltek, mint a cowori, rizst és csirkét ettek, mint a cowori. Ó, és Rachel cukros vizét itták! Láttuk mindezt, és nem maradtunk volna sokáig, Awame, erre megesküdhetek neked. Rachel ruhát adott nekünk, de mi meztelenül, a ruhákat a kezünkben tartva, szúnyogokat hessegetve sétáltunk továbbra is! De aztán… elkezdtünk meghalni. Nagyon sokan. A repülőgépek hozták a betegséget! Azt mondják, valami volt a vízben. De nem, valójában a leheletükben és az énekükben volt a méreg.

Megérintettem a furcsa fémszerkezetet, amely olyan volt, mintha Nene testéhez tartozna. Végigsimítottam az ujjammal az egyik kerekét.

– Igen – mondta, miközben engem figyelt. – Ők adták nekem a betegséget, aztán a kerekesszéket. – Nevetésbe tört ki, szomorúsággal terhes nevetésbe. – Ezért mondom mindig, hogy maradj távol a repülőgépektől, Awame. Jobb neked a kertben az anyáddal. Még bajba kerülsz a fehérekkel. Sokféle betegséget hoznak magukkal.

Megnyugtatásban reménykedtem, de úgy hagytam el Nene okóját, hogy még jobban féltem. Egyértelműnek tűnt, hogy Víctor azért beteg, mert túl közel vittem a fehérekhez. És hamarosan a rohamok is egyre gyakoribbakká váltak.

Egy nap, szürkületkor, anyával sétáltunk a szitáló, szemerkélő, párás levegőjű erdőben. Gyógyszert kerestünk. Az eső kopogott a leveleken. A levelekről csöpögött víz. Anya rosszat álmodott Víctorról, és kezdett aggódni. Egy patak mentén sétáltunk, és ő felnézett a lombkoronába, a szemét összeráncolta, hunyorított és mindent látott. A cédrusfa kérgére emlékeztető fához ért, és kecsua nyelven beszélt a fához. A népe nyelvén, az anyja és az apja, Donasco, a sámán nyelvén.

Csak néhány szót értettem. Engedélyt kért. Megköszönte a fának. A haja hollófeketén csillogott a fényben. Rövid mozdulatokkal, halkan nyögve vágta meg a fát, majd a fakérget pálmaszálakból font chigratáskájába gyömöszölte.

A házban Víctor mozdulatlanul feküdt a függőágyban. Wiamenke néni is ott volt, apa pedig a tűz mellett ült egy tuskón, és melegítette a lábát. Korábban, a nap folyamán felnyársalt egy pekarit. Láttam rajta, hogy csak a megfelelő pillanatra vár, hogy mindenkinek beszámoljon a vadászatról.

Anya kiürítette a chigratáskája tartalmát, és felforralta az orvosságot, így az okónkat égett pekariszőr és vadfokhagyma illata töltötte be. A függőágy alá bújtam, a hátammal nekifeszültem Víctornak, és lenyomtam a házi teknősünket, hogy azt a fura, fingáshoz hasonló, nyögdécselő hangot adja ki, amin a kisöcsém mindig nevetni szokott. De ő mozdulatlan maradt. Nem nevetett. A szeme azonban nyitva volt.

– Idd ezt meg, Víctor – mondta neki anya szigorúan. A fiú nem mozdult. Anya ráfújt egy kanál borostyánszínű teára, és az ajkához emelte. Víctor hevesen rázta a fejét, de anya belenyomta a kanalat a szájába, és megragadta az állát. Ezt nem bírtam nézni. Elfordultam.

– Tiri, mézre van szükségünk – mondta anya apának. – Ez így túl keserű neki.

Apa elvette a lábát a tűztől.

– Majd holnap megnézem az erdőben.

– Ha ma este van szüksége rá, menj, kérj Racheltől cukrot – mondta Wiamenke, miközben a pekarilevest szürcsölgette. – Nála mindig van cukor.

– Áh! – mondta anya. – Nem! Dehogy megyek! Nem szeretek semmit kérni tőle.

Vártam, hogy Víctor lassan felálljon, mintha mi sem történt volna, ahogy aznap a parton is. De nem tette.

Este némán követtem anyámat a nedves, füves ösvényen Rachel háza felé. A csillagok pislákoltak a ködös éjszakában. Azon tűnődtem, vajon a coworik a köd fölött élnek-e, vajon a holdról aláhulló eső éles kopogása fölött alszanak-e valahol.

– Uuuuuuuuuuu – mondta anya halkan, ahogy közeledtünk a házhoz. A félhold megcsillant a fémtetőn, és átvilágított a templom melletti miwagófák között.

Rachel kinyitotta az ajtót, és fölénk magasodott, hunyorogva kémlelve a sötétet.

– Ki az? – kérdezte élesen.

– Manuela – mondta anyám. – Én vagyok, Manuela.

– Micsoda meglepetés, hogy meglátogatsz – mondta Rachel. Tudtuk, hogy nem örül nekünk, mert nem járunk templomba. – Hogy van a családod? Miért jöttetek?

– A kislányom, Loida beteg – mondta anya.

Rámeredtem. Miért nem az igazat mondja?

– Mi baja van Loidának?

– Láza van, és nem veszi be a gyógyszeremet. Azért jöttem, hogy cukrot kérjek tőled.

Rachel fáradtnak és öregnek tűnt, ahogy ott állt az ajtóban. Gyertyát tartott a kezében, amely remegő árnyakat vetett az arcára.

– Van nálam cukor, Manuela. De tudod, hogy ha a faluban mindenkinek cukrot és tablettákat osztogatnék, akkor hamarosan kifogynék belőlük. Figyelj rám! Hallottam a fiadról, Víctorról, úgyhogy nem kell nekem valótlanságokat beszélned. Imádkoztam érte.

Szóval ezt jelenti Megmentettnek lenni? A cukrot, a tablettákat és az imákat?

– Beszéltem Istennel, azt mondtam az Úr Wengonginak, hogy legyen kegyes hozzád, még akkor is, ha a családod és te nem fogadtátok be Őt a szívetekbe. Mondtam Wengonginak, hogy nem Víctor a hibás ezért a betegségért. Most adok cukrot. De meg kell ígérned, hogy eljöttök a templomba.

De honnan tudhatta, mi történt Víctorral? A fehér emberek az égből biztos lenéztek ránk, és elmondták neki.

– Uuuuu – mondta anya alázatosan. Ez azt jelenti, hogy igen. Anya más volt itt, most, Rachel előtt. Nem volt az erdő nagy hatalmú gyógyító asszonya. Szégyellte magát. Nem esett jól, hogy Rachel így megalázta anyámat.

– Manuela, még egy dolog. Ezek lázcsillapítók. Akkor add be őket Víctornak, amikor forró a teste. És hallani sem akarok arról, hogy az öreg Mengatowéhoz vidd Víctort valami boszorkányságra. Az csak még több kárt okozna a fiadnak. Mengatowe az ördög bűvöletében él, és ez rettenetesen felbőszíti Istent. Add be Víctornak ezeket a pirulákat, és gyere el a templomba, Manuela, és minden rendben lesz.

– Uuuu – mondta anyám. – Wa kevi, köszönöm.

Ahogy megfordultunk, Rachel nevetve utánunk szólt: – És ne feledd, ne fecsegd el a többi aucának, hogy cukrot adtam neked. Ha megteszed, megrohamozzák a házamat, hogy nekik is adjak.

Az auca valójában egy kecsua szó, amit a waoranikra használnak. De valahogy elterjedt, és a coworik is ezt használják. Rachel is sokat használta. Azt jelenti, hogy vadak, barbárok.

***

Ha Rachel Saint volt a falu ura, akkor anya volt a mi háztartásunk főnöke. Egyikünk sem akart templomba menni. Soha nem mentünk templomba. De anya hirtelen meggondolta magát, és komolyan eltökélte, hogy elmegyünk. Mert Rachel adott neki cukrot és tablettákat, vagy mert tényleg azt hitte, hogy Wengongi megóvja Víctort a bajtól.

Amikor reggel megszólaltak a templomi harangok, apa nevetve vetette oda:

– Ma megyek vadászni!

Anya némán bámult rá a főzőkonyha túloldaláról.

– A misszionáriusok azt mondják, hogy vasárnaponként az állatok pihennek – folytatta apa, mintegy magában morogva. – De ez egy hatalmas hazugság. Tegnap éjjel jót álmodtam a vadászatról. Megyek, hogy felkutassak magamnak néhány pekarit.

Anya szigorúan nézett rá. Nem sokkal később apa már velünk együtt baktatott az ösvényen az Isten háza felé.

Nem volt semmilyen templomi vagy ünneplőruhánk. Mindannyian mezítláb voltunk. Apa egy piros rövidnadrágot viselt, és egy foltos, a dzsungeltől megtépázott inget. Anya az egyetlen olyan ruháját viselte, amely térdig ért. A nagytestvéreim, Opi és Ñamé már előreszaladtak, hogy felmásszanak egy miwagófára. Tudtam, hogy nem fognak velünk jönni a templomba.

Rachel szeme felcsillant, amikor meglátott minket. Az egyszerű, fából készült templom hátsó részében foglaltunk helyet. Nem volt sok család ott, talán négy-öt összesen. Rachel elöl állt, és lovakról, birkákról és ökrökről beszélt. Szemüveget viselt, és a haját kontyba fogta. Képeket mutatott fel egy könyvből, de túl kicsik voltak ahhoz, hogy onnan, ahol ültem, látni lehessen őket.

El sem tudtam képzelni, hogy nézhetnek ki azok az állatok, amelyekről beszélt. Azt mondta, hogy Jézus egy olyan házban született, ahol lovak is laktak, és abban a vályúban, melyből a lovak ettek.

– A lovak kicsit olyanok, mint a tapírok. Ugyanolyan alakú koponyájuk van, mint a tapíroknak – súgta nekem apa.

Hogyan születhetett Wengongi fia tapírszerű állatokkal összezárva? – gondoltam.

A templom hátsó részében több anyuka tetveket szedegetett ki a gyerekek hajából.

Rachel leszidta őket:

– Wengongi házában tilos tetvészkedni!

Sok gyerek odakint maradt. Hallottam őket játszani és nevetni. Mincaye felállt, és imádkozni kezdett. Úgy tűnt, mintha halandzsázna. Apám üres tekintettel nézett rá. Anyám keze össze volt kulcsolva, és az arccsontja úgy nézett ki, mintha a folyó felső, zuhatagos részén simára csiszolt kövekből lettek volna kifaragva.

Az egyik barátom ezt suttogta a fülembe:

– Pisilnem kell. Menjünk ki. – De én határozottan megráztam a fejem. Rachel azt mondta nekünk, hogy Isten figyel. Mi van, ha ez tényleg igaz?

Amikor vége lett az istentiszteletnek, Rachel diszkrét mozdulattal jelzett anyámnak. Víctorral ott álltam Rachel háza előtt, amikor az egyik waorani lelkész, Paa bejelentette, hogy minden gyereket kivisz az erdőbe, hogy yowemegyümölcsöt szedjenek. Paa volt az egyik legjobb fára mászó az egész faluban. Nagy lábujjai oldalra álltak ki, és jól meg tudta velük fogni a fakérget és az indákat. Én is a többi gyerekkel akartam menni, de hátramaradtam, és hallgattam anya lépteit és a halk suttogást Rachel házában.

Anya elpirult, szinte zavarban volt, amikor újra megjelent. Mi volt a kezében? Nem lehetett az, amire gondoltam. A kötegért nyúltam, amelyet diszkréten az oldalához szorított.

– Ne most – suttogta. – Majd ha hazaértünk.

– Mi az?

– Templomi ruhák – mondta lélegzetvisszafojtva.

– Egy ruha nekem!

– Maradj csendben – sziszegte. – Rachel mondta, hogy csak akkor adjam oda, ha hazaértünk, nehogy a többiek odajöjjenek és kérdezősködjenek.

***

A ruha jel volt. Egy égszínkék csoda, amit attól fogva mindennap viseltem. Ez volt a bizonyítéka, hogy a fehér emberek meg vannak elégedve velem. Elkezdtünk minden vasárnap templomba járni. Többé nem bújtam el az ég elől. Víctor rohamai alábbhagytak. Talán a templomi imák tényleg hatottak!

Vagy talán a füst segített. Anyám mindennap alkonyatkor mindenféle szárított növényt égetett: chilipaprika-leveleket, vadfokhagymát, barbascót, dohányt. Néhány másodpercig a csípős felhőbe tartotta Víctort, aki köhögött, anyám pedig kecsua nyelven elénekelt egy-egy verset, és a füstöt körbehordozta az udvaron. Minden este keserű teát is adott neki, vadmézzel édesítve, amit apa hozott haza az erdőből.

De aztán megint megtörtént.

Egy nagy roham fényes nappal, amit az egész falu láthatott.

Ez egy nappal azelőtt volt, hogy a fehér emberek Rachel földjéről ismét megérkeztek volna. Az egész falu összegyűlt, hogy megtisztítsák a leszállópályát, miután Rachel Saint leszidott minket a templomban, és lustának nevezett bennünket, amiért hagytuk, hogy elgazosodjon. Nekünk, gyerekeknek ezek voltak a kedvenc napjaink, mert amíg a felnőttek a füvet vagdosták a bozótvágó késsel, mi a menekülő egereket, nyulakat és madarakat hajkurászhattuk. Nem érdekelt különösebben, hogy a kék ruhámat már összefoltozta a vadon termő gyümölcsök leve, a platánok gyantája, a kert sara.

Apa kivitt minket az udvarra, hogy bambuszból házat készítsünk az új háziállatainknak. Víctor egy apró madarat fogott a tenyerébe, és miközben apa vágta a bambuszt, szorosan a kezében tartotta. És akkor észrevettem, hogy a feje remeg. Másodperceken belül görcsösen vonaglott a földön. Jobban, mint korábban bármikor. Hab szivárgott a szájából, és apró, sziszegő és nyögdécselő hangokat hallatott. A háta meggörbült, a nyaka megfeszült.

Anya nem habozott. Odakiáltott Wiamenke néninek:

– Hozd Mengatowét!

Mengatowe a folyó túloldalán lévő dombon lakott. Füst szállt fel az okójából.

Geca néni a leszállópálya felől közeledett felénk. Ránézett a földön reszkető Víctorra. A szeméből nyugodt fény sugárzott.

– Nemsokára itt lesz.

Furcsa volt, hogy Mengatowe szinte azonnal ott-termett. Könnyedén, ruganyosan lépkedett, a vállára és a hátára sáros apró gallyak letört levelei ragadtak. Hosszú, fekete haja részben eltakarta lelógó fülcimpáit, amelyekben kerek balsafadugók lógtak, hézagtalanul illeszkedve a fülcimpáin lévő óriási lyukak alakjához. Zöld liánokból font koszorút viselt a fején. Hímvesszőjét haspánttal felkötötte, sötét heréi alatta himbálóztak. Levélkötegeket cipelt, és ragyogó mosoly ült az arcán. Nehéz volt megállapítani, hogy fiatal vagy öreg: kortalan volt.

Távolról alaposan szemügyre vette Víctort. Aztán közelebb lépett, egyik kezét Víctor homlokára tette, eltakarta vele a szemét, és beszélni kezdett. Nem értettem semmit. A szája gyorsan mozgott, de a hang a torkából jött. Vagy talán még mélyebbről, a mellkasából vagy a gyomrából.

– Kihez beszél? – suttogtam anyámnak.

– Hallgass!

Mengatowe teste remegni kezdett, és a belülről jövő hang egyre hangosabb és mélyebb lett. Úgy tűnt, mintha a farakás mögül vagy a közeli bokor belsejéből jönne. Aztán hirtelen abbamaradt. Néma csend lett, és Víctor megnyugodott. Mengatowe transzba esett. A szeme olyan volt, akár egy jaguáré. Féltem tőle.

Víctor mellett guggolt, és a feje búbjára fújt: Húúú, húúú, wishooo, wishoooooooo. Az egyik kezét kanálformájúra görbítette, és Víctor szeme fölé kanalazta a levegőt, majd összenyomta azt, és az ujjai között dörzsölte, mielőtt keményen ráfújt volna. Wiamenke egy kis, vízzel teli tököt hozott neki. Vajon ő utasította erre? Nem hallottam ugyanis, hogy akár egy szót is szóltak volna egymáshoz.

Egy maréknyi növényt tömködött a vízbe, aztán a szájához emelte a tálat, és felhörpölt egy kortyot, hosszan gargalizált, mielőtt visszaköpte volna.

– Idd ezt meg – szólalt meg, de a hang ismét valahonnan nagyon mélyről jött.

Sok falubeli gyűlt össze az udvarunkon. Távolabb álltak, a gyümölcsfáink alatt, és némán tartották a bozótvágó késüket. Még Nenecawa is odajött, hogy végignézze a gyógyító szertartást.

Víctor transzba esett. Felült, fogta a tököt, és lélegzetvétel nélkül, néhány korttyal fölhörpintette az edény teljes tartalmát. Aztán apám a karjába kapta, és bevitte az okóba.

Nenecawa törte meg a csendet.

– Mit bámultok? Folytassátok a munkát! Ha jók lennének a lábaim, egyedül is meg tudnám tisztítani a leszállópályát!

A falusiak felnevettek, és hirtelen ziháló, suttogó, kuncogó zajokból, beszédfoszlányokból összemosódó, a felbolydult darázsfészek zümmögésére emlékeztető hang hullámzott végig az udvaron összegyűlt társaságon.

Bent a főzőházunkban anya Mengatowénak szolgált fel egy tál penemét, ami egy főzőbanánból készített sűrű, édes ital. Víctor a függőágyban pihent.

– Átok van rajtatok, boszorkánymesterkedés miatt van mindez! – mondta Mengatowe a tüzet bámulva. – A faluban sokan irigykednek a családodra. Manuela, neked nagy kerted van. És több maniókát és főzőbanánt termesztesz, mint a többi asszony. De te nem osztozol senkivel. Tiri, te meg nagyszerű vadász vagy. Mindenkinél szívósabban követed a pekari nyomát. Nem vagy rest a hátadon hazacipelni a zsákmányt, és a majmokból is többet vadászol le, mint bárki más. Mindennap húst hozol haza a családodnak. De másnak nem adsz belőle. A faluban a szájukra vettek benneteket az emberek. Pletykálnak és sugdolóznak. És az irigykedés is felütötte a fejét. Azért próbálnak rontást hozni a kisfiadra, mert irigykednek. Ez a fiú különleges, ő lesz egyszer a legjobb vadász. És kapcsolatba fog kerülni a jaguárszellemekkel.

Hideglelős érzés fogott el a főzőházban. Egy kék láng magányosan sziszegett a tűzhelyen, fel-fellobbanva a hamuszínű fatörzsből. Anya görcsösen összeszorította a fogait. Ez volt élete legnagyobb félelme: a varázslás. A boszorkányság nem látható, nem kézzelfogható valami, és épp ezért abban sem lehetünk soha biztosak, hogy valaki nem él-e ilyen eszközökkel ellenünk, ám az így előidézett rontás mégis irtózatos következménnyel járhat.

Mengatowe gyengéd tekintettel pillantott a függőágyban fekvő Víctorra, és azt mondta:

– Kicsim, jaguárapa leszel, egy meñemempo!

Aztán a szüleimre nézett, és kijelentette:

– A fiatok képes lesz felvenni a kapcsolatot a jaguárszellemekkel, ahogy én is. Átadtam neki e képességemet. Ne hívjátok többé Víctornak. Hívjátok a fiatok Mengatowénak. Az én nevem védőburkot von köré. Amikor a szellemek meghallják a nevemet, félni fognak, és nem támadják meg; jó élete lesz, és nem eshet semmi bántódása.

Tartalom

Bevezető

I. RÉSZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

II. RÉSZ

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

A társszerző, Mitch Anderson megjegyzése

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7078 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Asap – SIL Open Font License

Linux Biolinum – GPL General Public License and OFL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License