A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Katherine Addison: The Goblin Emperor

Tor Books, New York, 2014

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítógrafika: Anna és Elena Balbusso

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Katherine Addison

Cover illustration copyright © Anna and Elena Balbusso, 2014

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-413-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

A szüleimnek

Katherine az egyik oldalon

Addison a másikon.

Első rész
A CHOHARO BÖLCSESSÉGE LEZUHANÁSA

1
HÍREK ÉRKEZNEK EDONOMEE-BE

Maia arra ébredt, hogy a vállába vájnak unokabátyja hideg ujjai.

– Setheris? Mi az? – Felült, fél kézzel igyekezett kidörgölni a szeméből az álmot. – Hány óra?

– Kelj fel! – vicsorogta Setheris. – Igyekezz!

Maia engedelmesen, bár félálmában esetlenül, kimászott az ágyból.

– Mi történt? Tűz van?

– Szedd a gönceidet! – Setheris jóformán hozzávágta az előző napi ruháit. Maia elejtette őket, a hálóinge pántjával bajlódott; Setheris ideges szisszenéssel hajolt le értük. – Futár jött az udvarból, az történt!

– Atyám üzent?

– Talán nem ezt mondtam? Kegyes istennők, fiú, hát semmit sem vagy képes magadtól megcsinálni? Na tessék!

Azzal lerántotta a hálóinget, nem törődve sem az összecsomózódott pántokkal, sem Maia fülével, és újra odalökte a ruhákat. Maia nehézkesen magára húzta az alsóneműt, nadrágot, inget és felöltőt; mindegyik gyűrött volt és izzadságfoltos, ám nem akarta Setheris rosszkedvét kísérteni azzal, hogy ezt szóvá is teszi. Setheris komoran figyelte az egyetlen gyertya vetette fénynél, a füle egészen a fejére lapult.

Maia nem találta a harisnyáját; Setheris nem hagyott időt, hogy megkeresse.

– Gyerünk! – sürgette, amint Maia begombolta a felöltőt.

Maia meztélláb követte kifelé, és az erősebb fényben meglátta, hogy Setheris még mindig teljes és illő öltözéket visel, ám az arca vörös. Szóval őt nem ébresztette fel a császári futár, de csakis azért nem, mert még nem is aludt. Maia szorongva remélte, Setheris nem ivott annyi metheglint, hogy csillogóan sima udvari modorán csorba essen.

Sűrű, vastag szálú hajába túrt; az ujjai gubancos csomókban akadtak el. Nem ez lesz az első alkalom, hogy az atyja futárja olyan ápolatlannak látja, mint egy rongyszedő féleszű gyermekét, de ettől még a keserves késő éjjeli képeket nem tudta kizárni a fejéből. Mondja hát, miként nézett ki a fiunk?

Emlékeztette magát, hogy már az is valószínűtlen, hogy az atyja egyáltalán kérdezzen felőle. Felszegte az állát és fülét, azzal Setheris nyomában belépett a ház apró, kopottas fogadószobájába.

A futár talán egy évvel lehetett idősebb nála, ám még utazástól foltos bőrruháiban is elegáns maradt. Láthatóan tisztavérű tünde volt – nem úgy, mint Maia –, a haja világos, mint a selyemfű, a szeme esőszín. Setherisre pillantott, aztán Maiára, és megszólalt.

– Ön Maia Drazhar főherceg, IV. Varenechibel és Chenelo Drazharan egyetlen gyermeke?

– Igen – felelte értetlenül Maia; ám az értetlensége még csak ezután hágott a tetőfokára, mert a futár határozottan és tökéletes méltósággal hasra vetette magát előtte a nyűtt szőnyegen.

– Fényességes Császár!

– Ó, ember, keljen fel, és hagyja a gagyogást! – csattant fel Setheris. – Úgy tudjuk, a főherceg atyjától hozott üzenetet.

– Ez esetben olyasmit tud, amit mi nem – felelt a futár, és macskához illő kecsességgel állt újra talpra. – Az Untheileneise Udvar üzenetét hozzuk.

– Kérem, fejtse ki! – szólt közbe sietve Maia, csak hogy megakadályozza a szóváltás elharapózását.

– Fényességes! – fordult hozzá a futár. – A Choharo Bölcsessége elnevezésű léghajó a tegnapi napon, valamikor napkelte és dél között lezuhant. IV. Varenechibel császár, Nemolis herceg, Nazhira főherceg és Ciris főherceg is a fedélzeten tartózkodott. A thu-athamari herceg esküvőjéről tartottak visszafelé.

– És akkor a Choharo Bölcsessége lezuhant – fejezte be Maia lassan, óvatosan.

– Igen, Fényességes – bólintott a futár. – Senki sem élte túl.

Maia szíve ötöt vert, és a szavaknak még mindig nem találta értelmét. Semminek nem találta: semminek, amióta Setheris fájdalmas ráncigálására felébredt. És aztán egyszerre kegyetlenül kitisztult a kép.

– Mi okozta a balesetet? – hallotta saját hangját, mintha valahonnan nagyon messziről szólna.

– Számít ez? – kérdezte Setheris.

– Fényességes – biccentett a futár Maia felé –, ezt még nem sikerült kideríteni. A lordkancellár azonban kiküldte a vizsgálókat, és az ügyet felmérik.

– Köszönöm – felelte Maia. Nem tudta, mit érez, azt sem, mit kellene éreznie, de azzal tisztában volt, mit kell csinálnia; mi a szükséges teendő. – Azt mondta… üzeneteket hozott?

– Igen, Fényességes.

A futár megfordult, és felvette a kisasztalon hagyott oldaltáskáját. Egyetlen levél volt benne csupán, amit feléjük nyújtott. Setheris kikapta a kezéből, és durva mozdulattal törte fel a pecsétet, mintha még mindig azt hinné, hogy a futár hazudik.

Átfutotta a papírt: állandó rosszkedvű fintora sötét grimasszá változott, aztán Maiához vágta, és kirontott a szobából. Maia hiába kapott érte, a lap a földre libbent. A futár letérdelt érte, mielőtt Maia megtehette volna, és kifejezéstelen arccal visszanyújtotta neki.

Maia érezte, hogy elvörösödik, a füle lelapul, de annál több esze volt, hogysem megpróbáljon magyarázkodni, vagy elnézést kérni Setheris viselkedése miatt. Inkább a papírra fordította a figyelmét. Az apja lordkancellárjától, Uleris Chavartól érkezett.

Maia Drazhar főhercegnek, az ethuverazi császári trón örökösének. Üdvözletünket küldjük a gyász sötét óráján.

Tudva, hogy ön, Fényességes Császár, le kívánja majd róni tiszteletét és kegyeletét eltávozott atyja és fivérei előtt, elrendeltük, hogy előkészületek tétessenek az elhunytak rangjához illő temetési szertartás megszervezésére a mától számított harmadik napra, azaz folyó hó huszonharmadikára. Értesítjük az öt tartományt, továbbá az Ön Ashedróban élő nővérét is. Már kiadtuk az utasítást a futárszolgálatnak, hogy léghajó álljon a rendelkezésükre, és nincs afelől kétségünk, hogy minden erejükkel azon fognak igyekezni, hogy a temetésig rendelkezésre álló időben megérkezzék az Untheileneise Udvarba.

Természetesen nem tudhatjuk, miként alakulnak Fényességes Császári Felsége tervei, azonban készen állunk megvalósítani azokat.

Őszinte gyásszal és megingatlan hűséggel:

Uleris Chavar

Maia felnézett. A futár még mindig őt figyelte, az arcára továbbra sem ült ki semmi érzelem, mindössze a füle állása árulta el kíváncsiságát.

– Én… nekünk beszélnünk kell az unokabátyánkkal – bökte ki; a formális első személy szokatlanul, esetlenül jött a nyelvére. – Ön nem… úgy értjük, ön bizonyára elfáradt. Hadd hívassunk egy szolgát, aki gondoskodik önről.

– Fényességed igen figyelmes – válaszolta a futár, és ha tudta is, hogy a teljes edonomee-i háztartásban mindössze két szolga akad, nem adta jelét.

Maia megrázta a csengőt, tudva, hogy a madárhoz hasonló Pelchara már remegve várja, hogy végre megtudhassa, mi történik. A kinti munkákért felelős Haru alighanem még horpasztott; Haru mélyen aludt, mint a holtak, és ezzel mindenki tisztában is volt.

Pelchara lépett be, a füle felmeredt, a szeme kíváncsian csillogott.

– Ez az úr itt – intett Maia szégyenkezve, amiért nem tudta a futár nevét –, nehéz utat tett meg. Kérjük, tegyen róla, hogy mindene meglegyen, amit kíván. – Eszébe jutott, hogy elmondhatná a híreket Pelcharának, de elakadt a szava. – Én az unokabátyámnál leszek – fejezte be, és kisietett.

Setheris ajtaja alatt fény szűrődött ki; Maia hallotta a benti gyors, ideges lépteket. Ugye visszafelé nem vette magához a metheglines palackot? fohászkodott gyorsan és reménytelenül, aztán bekopogott.

– Ki az? – Legalább nem hangzott részegebbnek, mint egy negyedórával korábban.

– Maia. Bejö…

Setheris egy vad mozdulattal feltépte az ajtót, és a küszöbről meredt Maiára.

– Nos? Mi rágja a farkadat, fiú?

– Unokabátyám – felelte Maia, csaknem suttogva –, mit kell most tennem?

– Hogy mit kell tenned? – Setheris horkantva nevetett. – Császárrá kell lenned, fiú! Uralkodnod kell minden tündelakta föld felett, és óhajod szerint száműznöd a rokonságodat. Miért jössz hozzám és kérded nyüszítve, mitévő legyél?

– Mert nem tudom.

– Holdkóros gnóm – morogta Setheris, de pusztán megszokásból utálkozott; az arckifejezése üres maradt.

– Igenis, unokabátyám – vágta rá Maia engedelmesen.

Setheris pillantása kisvártatva visszatért rá, ám immár hiányzott belőle a perzselő harag.

– Tanácsot kérsz?

– Igen, unokabátyám.

– Gyere be – intett Setheris.

Maia most először lépett az unokabátyja hálókamrájába. Komor volt, mint Setheris maga, hiányzott belőle az Untheileneise Udvar minden emléke, minden luxuscikk. Setheris az egyetlen székre mutatott, maga az ágyra huppant.

– Igazad van, fiú. A farkasok már várják, hogy felfaljanak. Nálad van a levél?

– Igen, unokabátyám. – Maia átadta az immár eléggé meggyűrődött papírt.

Setheris megint átolvasta, és újra ráncba szaladt a homloka, de a füle most elgondolkozón meredt fel. Amikor a végére ért, elegánsan összehajtotta a levelet, hosszú, fehér ujjai kisimították a gyűrődéseket.

– Sok mindent feltételez ez az Uleris.

– Igen? – Maia észbe kapott. – Ismered talán?

– Sok éven át voltunk ellenségek – vont vállat Setheris. – És látom, hogy mit sem változott.

– Hogy érted ezt?

– Ulerisnek nincs oka, hogy téged szeressen, fiú.

– Azt írja, hűséges.

– Persze. Na de mihez? Nem hozzád, hiszen te mindössze halott ura utolsó és legkevésbé szeretett gyermeke vagy. Atyád nem kívánt a trónon látni, amint azt te is jól tudod. Használd az eszedet, fiú, mintha lenne.

– Mire gondolsz?

– Kegyelmes istennők, adjatok türelmet! – Setheris látványosan a plafon felé fordította a tekintetét. – Gondolkozz, fiú. Császár lettél. Mit kell legelőször megtenned?

– Unokabátyám, ez most nem rejtvényfejtésre való idő.

– És én nem is rejtvényt adtam fel.

Setheris becsukta a száját, úgy meredt rá, és egy perc múlva Maia rájött a válaszra.

– A koronázás.

– Ha! – Setheris élesen tapsolt, amitől Maia összerezzent. – Pontosan! Szóval, kérdem én, miért nem játszik nagyobb vagy bármilyen szerepet Uleris terveiben a koronázásod?

– A temetés…

– Nem! Gyermekként gondolkozol, nem császárként. A holtak holtak, és mit sem törődnek a végtisztességgel, amiről Uleris prédikál… és ezt ő is tudja. Az élő hatalom miatt kellene aggódnod, amint ő is teszi.

– De…

– Gondolkozz, fiú! – Setheris előrehajolt, a szemébe hideg tűz költözött. – Ha képes vagy rá, ha valaha életedben gondolkoztál, hát most tedd. Megérkezel az Untheileneise Udvarba. Megtartják a temetést. És aztán?

– Beszélek a… ó.

– Érted hát.

– Igen. – Jobban megértette, mint az unokafivére sejtette, mert éppen Setheris volt az, aki által Maia megtanulta ezt a bizonyos leckét: ha kivárja a sorát, kérelmezővé válik Chavar előtt, a kérelmeket pedig meg lehet tagadni. – Akkor hát mit tegyek?

– Vissza kell metszened Ulerist. Úgy értem, előbb kell az Untheileneise Udvarba érned, mint hogy ő ott gyökeret verne.

– Hogyan tehetném? – Edonomee legalább egyheti járóföldre volt az udvartól.

– Léghajóval – jelentette ki Setheris, mintha ez teljesen magától értetődő volna.

Maia gyomra görcsbe rándult.

– Nem tudok…

– Muszáj lesz. Vagy légy bábu az Uleris ujjain lógó zsinórok végén, és táncolj, ahogy ő fütyül. A tizenkilencedik születésnapodat majd a föld alatt ünnepelheted.

Maia meghajtotta a fejét.

– Igen, unokabátyám.

– Az a hajó, amely idehozta Chavar ölebét, visszavisz minket. Várni fognak rá. Most indulj, hozd magadat bemutatható állapotba.

– Igen, unokabátyám – felelte Maia, és nem kérdőjelezte meg Setheris előfeltevését, miszerint ő is az új császárral utazik az udvarba.

2
A CAIRADO FÉNYE

A léghajó – a Cairado Fénye – baljósan lebegett horgonyán, mint egy magányos viharfelhő a hajnalodó égen. Maia nyolcéves kora óta nem utazott léghajóval, akkor az anyja temetésére vitték az Untheileneise Udvarba; azokról az időkről csupa sötét emléket őrzött. Volt, hogy Ulishoz imádkozott, venné el az ő életét is.

A Fény személyzete komoran fogadta őket; tudtak a Choharo Bölcsessége sorsáról, és most az arcukra íródott a gyász és a félelem. Amikor a horgonyoszlop alá ért, és a kapitány egy elmormolt „Fényességes”-sel köszöntötte, Maia hirtelen ötlettől hajtva megállt, és csöndesen válaszolt.

– Teljes a bizalmunk önben és az ön legénységében.

A kapitány meglepetten pillantott fel; Maia a szemébe nézett és rámosolygott. Egy pillanattal később a kapitány füle felfelé fordult, a férfi pedig újra, mélyebben meghajolt.

– Fényességes – ismételte tisztán és jóval hangosabban.

Maia felmászott a horgonyoszlop köré csavarodó meredek, vas csigalépcsőn. A fenti apró dobogón egy légmatróznő várta, hogy a kabinjába támogathassa a császárt.

– Fényességes – köszöntötte mereven, és a karját nyújtotta.

– Köszönjük – válaszolta Maia, és elfogadta a szükségtelen segítséget. A matróz csaknem ugyanannyira meglepődött, mint a kapitány.

A léghajókat alapvetően nem utasszállításra tervezték, de a teher mellett futárok és egyéb császári szolgák is helyet kaptak rajtuk. Maia nem engedte, hogy Setheris kellemetlen helyzetbe hozza a többi utast – négy futárt, két misszionáriust és egy idősebb mazát – azzal, hogy kisajátítja a hajót, és most megszenvedett a jólelkűségéért, mert mindenki őt nézte kikerekedett szemmel, visszafojtott lélegzettel.

Az, hogy császárrá lett, nem művelt jelentős csodát a ruhatárával – ami azt illeti, Maia mindössze azt kívánta, bárcsak vele magával csodát tett volna –, ezért ugyan megfelelően volt öltözve a hivatalos gyászhoz, de minden ruhadarabjáról lerítt, hogy harmadszorra festették át, mire fekete lett, ráadásul két éve, a császár húga, Ebreneän főhercegnő halála óta nem hordta őket senki. A Setheris által levetett rongyok akkor lógtak rajta, most éppen csak beléjük fért. Tashinpálcák és díszfésűk híján kénytelen volt a tarkóján összefonni simára kefélt haját, ez azonban inkább gyerekes viselet volt, mint felnőttes, és semmiképpen nem uralkodói.

Elfoglalta a Setheris és a lordkancellár futára között szabadon maradt helyet. Ha a futár rá is jött, hogy az új császár sietős indulása felboríthatja saját urának terveit, nem adta jelét. Segítőkész alapossággal csatlakozott Setheris előkészületeihez. Semmi sem árulta el, hogy nem ugyanazzal az elkötelezettséggel szolgálja Maiát, mint Setheris. Maia mosolygott a helyzet fonákságán.

Setherisszel a találkozásuk pillanatától ellenszenvvel viseltettek egymás iránt. Maia anyjának, Chenelo császárnénak a temetésén ismerkedtek meg. Ugyanazzal a hajóval utazott a holttest is az Untheileneise Udvarba a birtokról, ahová a férje küldte, mint gyásztól lesújtott, nyolcéves fia.

IV. Varenechibelt szemernyit sem érdekelte legkisebb gyermeke. A temetés után Setheris Nelar gondjaira bízta, és vele együtt elküldte a korábbi vadászházba, Edonomee-be, ahol azóta is kölcsönös utálatban éltek.

Maia oldalra pillantott. Setheris, amennyire meg tudta állapítani, a kabin faszerkezetének egy teljesen ártatlan darabjára meredt izzó dühvel. Még sosem látta Setherist másmilyennek, mint haragosnak, leszámítva az alkalmakat, amikor unokabátyja bárgyú dermedtségbe itta magát. Maia ifjúkorát rémálommá tette ez a harag – a halála napjáig fogja viselni a bal alkarján a csúf hegek hálózatát, amiket akkor szerzett, amikor Setheris ütése az edonomee-i nagyterem kandallójának agancsokat formázó, részletgazdag és rút kovácsoltvas rácsozatába taszította.

Igazság szerint akkor Setheris is őszintén megrémült, és az eset óta – ami emlékezetessé tette Maia egyébként teljesen szürke tizenötödik telét – jóval óvatosabban bánt az öklével. De attól még nem kedvelte jobban Maiát, és Maia maga is tudta, ezt soha nem lesz képes teljesen megbocsátani.

A matróznő lépett be, és bezárta maga mögött az ajtót. Megköszörülte a torkát – puszta idegességből, mert semmi szüksége nem volt rá, hogy a halotti csendben felhívja magára a figyelmet.

– Fényességes, a kapitány elfoglalta a helyét a hídon. A legénység a felszállásra készül.

Setheris könyöke feltűnésmentesen Maia bordái közé csapódott.

– Köszönjük – mondta a császár.

A matróznő meghajolt – minden porcikáján látszott a megkönnyebbülés –, és a kabin elejébe ment, ahová a kapitányi állással összekötött hallócsövet szerelték. Maia csak egy pillanatig töprenghetett, hogy megérezné-e, amikor a Cairado Fénye felvonja a horgonyt; akkor a hajó alig érezhetően oldalra rándult, és már emelkedett is a hajnali égre. Két óra alatt érik el az Untheileneise Udvart; az út a földön négy napba telne, feltéve, ha jó idő kíséri őket, és könnyen át tudnak kelni az Istandaärthán, márpedig egyiket sem vehették biztosra.

Bekapcsoltak a léghajó motorjai, és a zaj tett róla, hogy amíg le nem szállnak az udvarban, ne tudjon szót váltani Setherisszel. Maia akaratlanul is azon gondolkodott, milyenek lehettek a Choharo Bölcsességének utolsó pillanatai. Nem egészen egy napja a levegőben úszott, és a Tündék Országának császárát vitte. Vajon volt idejük megérteni, vagy hirtelen csapott le rájuk a halál, mint a hóhér bárdja?

Megpróbálta elképzelni az atyját, amint kiabál, sír, vagy legalább megrémül, ám képtelen volt. Róla szóló egyetlen emlékében IV. Varenechibel császár szerepelt: magas, távoli alak, jéghideg pillantással, márványfehér arccal. Emlékezett a fehér díszruhára is, amely a rengeteg hímzéstől egészen merevvé vált, emlékezett a holdkövekre atyja kezén, hajában és fülén. Emlékezett a fekete szalagokra is, mert a császár mindössze ennyivel volt hajlandó jelezni a negyedik feleségéért viselt gyászát, és ezek olyanok voltak a fehérlő uralkodón, mint az elkenődött tinta. Emlékezett az atyja selymes hangjára és keserű szavaira. Az átkozott kölyök épp úgy néz ki, mint az anyja. Maia elméjében az egész tiszta volt és dermedt, mint a császár hivatalos portréja, amelyet az edonomee-i ház fogadószobájában akasztottak ki. Immár esély sincs rá, hogy megváltozzon, remény sincs, hogy kicserélődjön.

Habár, gondolta enyhén hátradőlve, hogy véletlenül se kapja el Setheris pillantását, ha kicserélődött volna, csak rosszabbat kaptál volna. Légy hálás, amiért egy átkozott kölyökkel elintézett.

A bátyjairól csak ködfoszlánnyi emlékei maradtak. Még azt sem tudta biztosan megállapítani, kik is voltak ők az anyja sírja mellett örvénylő gyászoló tömegben. A hölgy mutatta meg neki őket, akinek a temetés idejére a gondjaira bízták – egy kisebb nemes felesége volt. Maia már nem volt képes felidézni a nevét. Az ott az ön bátyja, Nemolis, és a felesége, amaz Nazhira bátyja, és az ott Ciris. Gyermekszemmel felnőttnek látta őket, éppolyan fehéren elutasítónak, mint az atyját. Egyikük sem lépett hozzá, sem a temetésen, sem utána, talán mert osztoztak a császár utálatában, talán mert féltek a haragjától, Maia pedig tétovázott, megtegye-e az első lépést, vagy azzal csak felbosszantaná őket. És most már ezzel is elkésett.

Szerette volna az üléstámlára hajtani a fejét, és behunyni a szemét, de nem volt szüksége Setherisre, hogy megmondja: egy császár nem viselkedhet így nyilvánosan. A hét utas és az ideges matróznő már nyilvánosságnak számított. Habár minden valószínűség amellett szólt, hogy életük végéig Edonomee-be zárva maradnak, Setheris hajthatatlanul fenntartotta és megkövetelte az udvari etikettet. Maia nem bánta – Chenelo jól tanította –, de most átfutott az agyán, hogy talán hálás is lehetne.

Ismét Setheris haragos gránitarcára sandított. Különös volt ezen az éber hajnalon ránézni, és mindössze egy másik személynek látni, nem pedig Edonomee önkényurának, ahogy az elmúlt tíz évben Maia elméjében élt. Középkorú, keserű, talán ravasz, de nem bölcs – Maia sosem tudta meg, Setheris mivel vívta ki Varenechibel ellenszenvét, de azt sejtette, hogy nem lehetett apróság. Edonomee falain kívül Setheris kisebbnek tűnt, kevésbé rettenetesnek, és Maiának az jutott eszébe, hogy ha az unokabátyja még egyszer megütné, az halálos ítéletet jelentene a számára. Beleszédült a felismerésbe, a keze akaratlanul megszorult az ülés karfáján, mintha a Fény maga is összevissza keringene, nem csupán a saját gondolatai. Ellazította az ujjait, mielőtt bárki észrevehette volna; nagyon nem venné ki jól magát, ha azt hinnék, fél.

A kabin ellenkező oldalába vágott ablakokon át látta a közeledő hajnal pirosas rózsaszínjébe mártott felhőhegyeket. Eszébe jutott egy barizhani himnusz Osreianhoz, amelyet még az anyjától tanult: némán elmondta a felhőket nézve, és remélte, hogy az istennők kegyelme kiterjed az atyján és féltestvérein kívül mindenki másra is, aki a Choharo Bölcsessége zuhanásában lelte halálát.

A matróz közeledése rántotta vissza a kabinba. A nő kartávolságban megállt, ott térdre ereszkedett.

– Fényességes?

– Igen? – válaszolt Maia, élesen tudatában, hogy Setheris és a lordkancellár futárja egyaránt teljes figyelmüket felé fordítják.

– A kapitány kérdezi, kíván-e Fényességed előrefáradni a pilótafülkébe, és onnan nézni a napkeltét. Nagyon szép látvány.

– Köszönjük – biccentett Maia, mielőtt Setheris kinyithatta volna a száját. – Nagyon szeretnénk.

Felállt, és elnyomta a mosolyát, látva, hogy Setheris csúf árnyalatra vörösödik tehetetlen dühében. A gondolatot, meg a többit is, amiket azóta dédelgetett, amióta unokabátyja kitanította, hogyan bánjon Uleris Chavarral, tett követte. Maia a futárhoz fordult.

– Velünk tartana, lenne szíves?

– Fényességes – válaszolta a futár, és készségesen felpattant.

Ülve hagyták a füstölgő Setherist, aki most, hogy valaki más már kifejezett meghívást kapott, nem hívathatta meg saját magát. Maia az eszébe idézte, hogy a káröröm nem méltó egy császárhoz, és józanul arra gondolt, amikor a matróznő kinyitotta előtte a kabin elejében nyíló keskeny ajtót: Nem szabad rákapnom erre az örömre. Részegítő volt, ám tudta, egyben mérgező is.

Az ajtó egy keskeny átjáróba vezetett, amely alig volt szélesebb, mint Maia válla, és végül, egy újabb ajtón át, a pilótafülkébe jutottak. A kapitány és az első tiszt előtt lenyűgözőn bomlott ki a felhők és az ég panorámája.

– Fényességes – köszöntötték kórusban Maiát, bár csak egy pillanatra vették le a tekintetüket a műszerekről és a keleten növekvő ragyogásról. Maia látta, hogy az első tiszt is koboldszármazék, a bőre alig valamivel volt világosabb a sajátjánál.

– Köszönjük, uraim – válaszolta Maia a szokottnál jóval hangosabban, hogy a motorok dübörgése felett is meghallják, és hagyta, hogy a matróznő egy sarokba terelje, ahonnan mindent láthat, ám semmi fontosat nem akadályoz. A lordkancellár futárát az ellenkező oldalra állították, végül a matróznő becsukta az ajtót, és nekivetette a hátát.

Tizenöt percig csendben álltak ott, elragadtatásukban elakadó lélegzettel nézték, amint Anmura ragyogón kiemelkedik Osreian öleléséből. Végül az első tiszt hátrafordult, fejet hajtott, és megszólalt.

– Fényességes, megközelítőleg egy óra múlva elérjük az Untheileneise Udvart.

Maia értelmezésében a mondat annyit tett, hogy szeretnék visszakapni a kabinjukat.

– Rendkívül hálásak vagyunk, uraim. Mindig emlékezni fogunk rá, hogy így kezdődött az uralkodásunk.

Sokkal jobb volt ez, mint a zavart és riadt ébredezés a sötétben, saját üveges, éles félelme, és Setheris ittas undoksága.

– Fényességes – ismételték kórusban; Maia látta, hogy örömet szerzett nekik.

A matróznő ismét kinyitotta az ajtót. Maia visszament az utastérbe, hogy a hátralévő időben azon töprengjen, hogyan s miként köszöntse atyja lordkancellárját.

3
AZ ALCETHMERET

Az Untheileneise Udvar horgonyoszlopa ékköves tűként ragyogott a napfényben. Maia lassan lépkedett lefelé a keskeny lépcsőn; tudta, a kimerültség hozta, csalókán tiszta gondolatai nem jelentik azt, hogy ügyesen lépdel, és ha megbotlik, nincs menekvése.

Senki sem tudott az érkezéséről, ezért a horgonyoszlop alján csak a kapitány várta. Maia megkönnyebbült. A meglepett Chavarral könnyebb lesz bánni, mintha időt nyert volna a gondolkodásra, tervezésre.

Elsietett Setheris mellett, hogy beérje a futárt.

– Megmutatná nekünk a járást?

A futár pillantása Setherisre villant, aztán bólintott.

– Fényességes, megtisztel minket.

– Köszönjük. És ha lenne szíves… – Maia lehalkította a hangját, és elhagyta a formális megfogalmazást – elárulni nekem a nevét?

Ezzel legalább annyit elért, hogy a futár szoborszerű arckifejezése egy percre eltűnt: kikerekedett a szeme, aztán elmosolyodott.

– Csevet Aisava vagyok, mindenestől az ön szolgálatában, Fényességes.

– Köszönjük – felelte Maia, aztán követte Csevetet a hosszú, fedett járdán az udvar épülete felé.

Az „udvar” félrevezető elnevezés volt, mert az Untheileneise Udvar palotaépülete felért egy kisebb várossal – ami azt illeti, nagyobbra is nőtt, mint Cetho, amely körülvette –, és nemcsak a császár székhelyéül szolgált, hanem a Főbíróság, a tanácsadó vizsgálók testületei és a Parlament is itt kapott helyet; mindezek mellett itt élt az összes titkár, futár, szolga, közszolga és katona is, akik nélkül a főtestületek nem végezhették volna a munkájukat jól és hatékonyan. III. Edrethelema tervezte, és a fia, unokája és dédunokája, IV–VI. Edrethelema uralkodása idején épült fel. Ennélfogva hatalmas kiterjedése ellenére figyelemre méltóan szép, építészetileg egységes képet nyújtott; nem terült szét, hanem felfelé emelkedő spirálban vette körül a nagyszerű, kupolás főtornyot, és a körülötte álló, égbe törő, vékonyabb melléktornyokat. Ez volt az Alcethmeret, a császár fő székhelye.

Az otthonom, gondolta Maia, ám a szó semmit nem jelentett a számára.

– Fényességes? – Csevet megállt a folyosó végén, a magas üvegajtók előtt. – Hová kíván menni?

Maia tétovázott. A legfontosabb gondja az volt, hogy megtalálja a lordkancellárt, és beszéljen vele, ám emlékezett arra is, amit Setheris mutatott neki. Ha a császár az egész udvart felforgatja a lordkancellár után, az rossz vért szül, és nevetségessé teszi, ráadásul Chavar kezébe adja a hatalmat, amit már megítélt magának. Ugyanakkor Maia semmit sem tudott az udvar földrajzáról, kivéve, amire a kiskorában az anyjától hallott mesékből emlékezett. De mivel az anyja is mindössze egy évig élt az Untheileneise Udvarban, a történetekre nem számíthatott pontos információforrásként.

Setheris ekkor érte utol őket. Vannak eszközeid, csak a kezedet kell kinyújtanod értük, gondolta Maia.

– Unokabátyánk, egy szobát igénylünk, ahol magánkihallgatáson tudjuk fogadni atyánk lordkancellárját.

Setheris arcán valami átsuhant, egy kifürkészhetetlen érzés, de azonnal el is tűnt.

– Az Alcethmeret Teknőc terme mindig is a császárok kedvelt helye volt az efféle audienciák megtartására.

– Köszönjük, unokabátyánk – bólintott Maia, és Csevethez fordult. – Kérjük, vezessen oda minket.

– Fényességes. – Csevet fejet hajtott, és kitárta az ajtót, hogy Maia beléphessen az Untheileneise Udvarba.

Az épületegyüttes nem volt annyira zavarba ejtő, mint Maia várta, mindazonáltal a III. Edrethelema iránti csodálata csak növekedett. Nem kételkedett benne, hogy a szépen lambériázott falak mögött odúk és járatok hálózata rejlik, de a nyilvános folyosók egyenesek, szélesek voltak, és egyértelműen úgy tervezték őket, hogy a császár képes legyen eligazodni a saját kormányzati székhelyén. A rengeteg gyaloglás kimerítő lehetett, ám Maia úgy vélte, ezzel még Edrethelema sem kezdhetett semmit: a palota szükséges mérete egyszerűen meghaladta a kényelmi szempontokat.

Feltűnőek voltak – hogy is ne lettek volna? – és Maia keserű humorral látta, hogy képes megkülönböztetni azokat, akik a lordkancellár bizalmát élvezték, azoktól, akik nem, mert csak azok riadtak meg, akik tudták, kicsoda Csevet, és milyen küldetésben járt. Az új császár személyét senki sem ismerte fel. Valóban nem hasonlítok atyámra, és ennek örülök, gondolta Maia dacosan, habár tudta, hogy kobold anyjától örökölt sötét haja és bőre nem lesz hasznára az Untheileneise Udvarban. Elég hamar megjegyeznek majd, tette hozzá magában még komorabban.

Csevet kinyitott egy aprólékosan díszített, széles bronzkapuba vágott kisebb ajtót. Maia belépett, és az Alcethmeret tövében találta magát. A torony belsejében széles spirálban tekeregtek a csigalépcsők, és az alsó szinteknek bosszantó módon fala sem volt, mintha emlékeztetni akarnának minden új császárt, hogy magánéletük nem lesz. Az épület felénél azonban megváltozott a szerkezet, amit egy kettős, padlótól plafonig érő rácskapu jelzett. Minthogy a toronyban nem tartózkodott császár, ez nyitva állt, így Maia látta, hogy az utánuk következő lépcső zárt. Úgy gondolta, a termek is kisebbek lesznek, hétköznapibbak. Kevésbé láthatóak.

Úgy tűnt, mindenhol szolgák nyüzsögnek. Egy pillanatig nem is bírta befogni őket a szemével, ahogy megfordultak és rábámultak, majd térdre estek, némelyik egyenesen hasra vágódott, mint korábban Csevet – Maia ebben a túlzó formalitásban meglátta a félelmüket. Csak most, megkésve jött rá, hogy Chavart felkészületlenül érni ugyanazt jelenti, mint a szolgákat készületlenségen kapni, márpedig ők erre nem szolgáltak rá. Setheris azt mondaná, érzelgős ostobaság a szolgák érzéseivel törődni, Barizhanban azonban a szolgák családtagnak számítottak – jogilag mindenképpen, és gyakran vér szerint is. Chenelo császárné ebben az elvben nevelte a fiát, ő pedig annál inkább ragaszkodott hozzá, minél erősebben ellenezte azt Setheris.

– A Teknőc terembe, Fényességes? – kérdezte Csevet.

– Igen – felelte Maia. – És aztán… – tette hozzá, mire Csevet, aki már elfordult, hogy mutassa az utat a közelebbi lépcsőn, visszafordult felé –, szeretnénk beszélni az udvarmesterünkkel. Azután a lordkancellárral.

– Igenis, Fényességes – vágta rá Csevet.

A Teknőc terem az első volt a vasrácsok mögött. Kicsi, barátságos helyiségnek bizonyult, falán borostyánszín selyemtapéta, amely meleg hatást keltett, mégsem volt nyomasztó. Még nem gyújtottak be, de Maia alig helyezkedett kényelembe a kandalló melletti karosszékben, máris besietett egy lány – a keze annyira remegett, hogy csaknem elejtette a tűzszerszámot, mire sikerült felélesztenie a lángokat.

Miután kiment – a fejét végig annyira lehajtotta, hogy Maia mindössze rövidre vágott, koboldsötét haját látta –, Setheris szólalt meg.

– Nos, fiú?

Maia hátrahajtotta a fejét, hogy szemügyre vegye az unokabátyját, aki a falnak dőlve állt, nem túlságosan könnyed tartásban.

– Ne végy adottnak semmit, unokabátyám, hiszen éppen te siettél figyelmeztetni rá, milyen károsak az előfeltevések.

Abban a pillanatban nagyon sok dologról úgy érezte, megérte, mert látta, amint Setheris tátog, prüszköl, mint a partra vetett hal. Emlékezz, figyelmeztette magát, mérgező gyönyörűség.

– Én neveltelek fel! – csattant fel Setheris haragosan és sértetten.

– Valóban ön tette.

Setheris pislantott, aztán lassan térdre ereszkedett.

– Fényességes – mondta.

– Köszönjük, unokabátyánk – válaszolta Maia, bár nagyon jól tudta, hogy Setheris csak formálisan tisztelte meg, és még ebben a percben is, amikor Maia intésére elfoglalta a másik karosszéket, harag fűti Maia arroganciája miatt, és csak a megfelelő pillanatra vár, hogy újra kiterjessze rá az irányítását.

Nem fogod, gondolta Maia. Ha az egész császárságom során egyebet nem is érek el, te akkor sem fogsz többé uralni engem.

Csevet hangját hallották az ajtóból.

– Fényességes, az udvarmestere, Echelo Esaran.

– Köszönjük – felelte Maia. – Kéretjük a lordkancellárt.

– Igenis, Fényességes – vágta rá Csevet, és ismét eltűnt.

Esaran egy negyvenes éveiben járó asszony volt; éles vonású, csontos arcához illett a szolgák módjára rövidre nyírt haj, a libériáját olyan méltósággal viselte, mint egy császárnő a koronázási ruháját. Kecsesen térdelt le, és sem az arckifejezése, sem a füle állása nem árulta el a gondolatait.

– Elnézést kérünk hirtelen érkezésünkért – kezdte Maia.

– Fényességes – jött a válasz, mereven és pontosan, hajthatatlanul, és Maia elszoruló szívvel jött rá, hogy olyannal találkozott, aki szívvel-lélekkel szolgálta az atyját.

Nem akarok még több ellenséget! kiáltotta némán. Hangosan csak ennyit mondott:

– Nem kívánjuk a feltétlenül szükségesnél jobban szétzilálni a munkáját. Kérjük, adja át a személyzetnek hálánkat, és… együttérzésünket.

Nem mondhatta, hogy osztozik gyászukban, hiszen nem így volt – és ez a hideg szemű asszony tudta is.

– Fényességes – ismételte a nő. – Ez minden?

– Igen, köszönjük, Esaran.

Az asszony felállt és kivonult. Maia az ujjai közé csípte az orrnyergét, és emlékeztette magát, hogy talán ő volt az első, de biztosan nem az utolsó az Untheileneise Udvarnál, aki az apja miatt utálja majd. Amellett ostoba gyengeség megbántva éreznie magát a nő ellenségessége miatt. Ez is olyan luxus, amit nem engedhetsz meg magadnak, gondolta, és nem nézett Setheris szemébe.

Beletelt némi időbe, hogy Csevet előkerítse a lordkancellárt. Maiát az anyja is, Setheris is arra tanította, hogy ne adja meg magát az unalomnak, amellett gondolkodnivalója is akadt elég. Egyenes háttal, mozdulatlan kézzel, kifejezéstelen arccal, semleges állású füllel ült a karosszékben, és azokon a dolgokon töprengett, amikről nem tudott, amiket senki sem tanított meg neki, mert senki sem képzelhette, hogy a császárt, akinek három egészséges fia és egy fiúunokája van, valaha is a negyedik, semmire tartott fia kövesse a trónon.

Szükségem lesz egy tanárra, vélte. És nem Setherist választom.

Ha megvívtak valamiféle csatát a Teknőc teremben, Setheris veszített: ő törte meg a csendet.

– Fényességes?

– Igen, unokabátyánk?

Látta, hogy Setheris ádámcsutkája fel-alá jár, a füle lelapul, és azonnal feltámadt a kíváncsisága. Bármi, ami Setheris számára kellemetlen, neki érdekes.

– Mi… mi szeretnénk találkozni a feleségünkkel.

– Természetesen – bólintott Maia. – Ha Csevet visszaér, küldje el bátran a megkeresésére.

– Fényességes – Setheris nem nézett Maia szemébe, de makacsul folytatta –, reméltük, hogy bemutathatjuk őt az ön kegyelmébe.

Maia megfontolta a dolgot. Alig tudott valamit Setheris feleségéről, Hesero Nelaranról, azt leszámítva, hogy fáradhatatlanul és eredménytelenül azon munkálkodott, hogy visszahívassa Setherist az Untheileneise Udvarba, és hetente levelet küldött neki mind az összes pletykáról és intrikáról, amit csak össze tudott szedni. Maia feltételezte – részben, mivel Setheris jóformán sosem említette, leszámítva egy-egy alkalmat, amikor különös jókedvében úgy döntött, feltálal néhány válogatott botránymorzsát is a reggelizőasztalon –, hogy a házasságukat mások szerezték, és ugyanolyan szeretettelen volt, ha nem is annyira gyűlöletteli, mint az ő anyja és a császár közötti. Setheris egyértelmű feszengése azonban másról tanúskodott.

Ne csinálj ellenséget abból, is, akiből nem muszáj, figyelmeztette magát Maia merrem Esaran keménységére gondolva, és arra, miként végződik majd a lordkancellár kihallgatása.

– Örömünkre szolgálna – válaszolta. – Miután tárgyaltunk a lordkancellárral.

– Fényességes – biccentett Setheris, tudomásul véve a választ, aztán újra hallgattak.

Maia egy óra múltán elgondolkodott, hogy a lordkancellár vajon szokatlanul jól elrejtőzött-e – ami különös és ellenszenves dolog egy állami temetést szervező tisztviselő esetén –, avagy a kimért tiszteletlenséggel igyekszik visszanyerni a fölényét.

Másnak nem árt ezzel a taktikával, csakis magának, töprengett Maia. Annyit nem késlekedhet, hogy valamiképpen beleerőszakoljon a terveibe, hacsak meg nem kockáztatja, hogy a parancs nem teljesítéséért elbocsátom. Meglehet, azt hiszi, nem tenném meg, csakhogy ő sem fog uralkodni felettem. Ha pedig nem hűséges hozzám, én miért ragaszkodnék hozzá… még csak az arcát sem láttam soha.

Olyan mélyen elmerült komor gondolataiba, hogy csak egy pillanat múlva jött rá: a lépcsőkön közeledő hangzavar bizonyára Chavar érkezését jelenti.

– Hadsereggel jön? – mormolta Setheris; Maia elnyomott egy mosolyt.

Csevet kissé kifulladva jelent meg a küszöbön.

– Fényességes, a lordkancellár.

– Köszönjük – bólintott Maia, és várta, hogy belépjen Uleris Chavar.

Eddig végig se gondolta, de az atyja hivatalos portréjának mását várta: magas, hideg, távoli alakot. Chavar egyik sem volt. Tünde mértékkel mérve alacsony volt és zömök, kolerikus alkat, és csaknem Maia karosszékéig ért, mire eszébe jutott, hogy térdet hajtson.

– Fényességes – mondta unott udvariassággal; Maiának le kellett gyűrni a késztetést, hogy felálljon, ne hagyja, hogy Chavar fölétornyosuljon.

Ehelyett egy fejmozdulattal jelzett Setherisnek, megadva az engedélyt, hogy elküldje Csevetet osmerrem Nelaran keresésére, s amikor unokabátyja sietősen felállt, hogy a futárhoz lépjen, Maia a megüresedő székbe intette Chavart.

A lordkancellár nem tehette meg, hogy elsiklik a felajánlott kegy felett. Kelletlenül ült le.

– Mit óhajt, Fényességes?

Csak formaságból kérdezte, szinte hadarva, és már nyitotta is újra a száját, kétségkívül azért, hogy elmagyarázza, miféle előkészületeket tett a temetésre, amikor Maia a tőle telhető legkedvesebben válaszolt.

– Szeretnénk megtárgyalni önnel a koronázásunkat.

Chavar szája úgy maradt, félig eltátva: egy pillanat múlva hallható kattanással csukta be, és mélyet lélegzett.

– Fényességes, ez bizonnyal nem a megfelelő időpont. Az atyja temetése…

– Szeretnénk megtárgyalni önnel a koronázásunkat – ismételte Maia, immár kevésbé kedvesen. – Ha ezt kielégítően elrendeztük, meghallgatjuk önt atyám temetését illetően is.

Elkapta és nem is eresztette Chavar pillantását. A lordkancellár nem nézett félre.

– Igen, Fényességes – válaszolta. Az ellenséges indulat tapintható volt, mint egy félig kirántott penge. – Ha szabad bátorkodnunk, mik a tervei?

Maia meglátta a csapdát, és elkerülte.

– Milyen gyorsan tudja megszervezni a koronázásunkat? Nem kívánunk a szükségesnél több késedelmet okozni atyánk és bátyáink megfelelő végtisztességének megadásában, mindazonáltal az elkapkodott, hanyag szervezést sem kedveljük.

Chavar arcára egy pillanatra halványan kiült a szenvedés. Láthatóan nem számított rá, hogy a tizennyolc éves császár, akit gyakorlatilag a világtól elzárva neveltek fel, bármi nehézséget okozzon neki. Chavar, szólította meg magában Maia, próbáld ki te is: élj tíz évet olyasvalakivel, aki gyűlöl és akit gyűlölsz. Lásd, hogyan ad élt a te elmédnek is.

A gondolatból valami megcsillanhatott a szemében is, mert Chavar szinte azonnal felelt.

– Holnap délutánra elő tudjuk készíteni a koronázást, Fényességes. Ez azt jelenti majd, hogy a temetést egy újabb nappal el kell halasztani… – Elhallgatott, egyértelműen azt remélte, hogy mégis képes lesz beleszégyeníteni Maiát, hogy fogadja el a lordkancellárja akaratát.

Maia gondolatai azonban máshol jártak. Setheris, mielőtt Varenechibel indulatainak áldozatául esett volna, jogásznak tanult, és a tudásából neki is átadott annyit, amennyit érzése szerint egy tizenéves fiú – akinek az eszéről egyébként nem volt nagy véleménnyel – felfogni képes. A gesztus nem kedvességből eredt, mindössze Setheris erős meggyőződéséből, hogy mi illik egy császár fiához; márpedig az, hogy teljes tudatlanságban lépjen a férfikorba, nem illett. Emellett, Maia gyanította, tennivalót is jelentett, amire Setherisnek bizonyára éppolyan kétségbeesett szüksége volt, mint neki.

És mégis, újfent egy ok a hálára, amit nem érzett – hiszen Setheris legalább, egyebek között, megtanította neki a koronázási etikettet és protokollt.

– Elég időt hagy ez a hercegeknek, hogy ideérjenek? – kérdezte. Pontosan tudta, hogy a válasz nem, különben Chavar már a temetést is erre az időpontra tette volna, ám egyelőre nem állt készen, hogy nyíltan megvádolja parancsmegtagadással a lordkancellárt. Példátlan kezdete lenne az uralkodásomnak, gondolta, de ügyelt rá, hogy a keserű félgondolat ne látsszon meg az arcán. Chavarral kell dolgoznia, amíg eléggé ki nem ismeri az udvart, hogy saját lordkancellárt válasszon, és tartott tőle, hogy ez csak soká következik majd be.

Chavar pedig tűrhetően tettette, hogy szégyenkezik.

– Fényességes, alázatosan kérjük bocsánatát a figyelmetlenségért. A hercegek, ha a futárok ma elindulnak hozzájuk, huszonharmadikánál előbb nem érhetnek ide.

Amint azt már az ön leveléből is kivehettük. Maia nem mondta ki, de látta Chavar szemében, hogy megértette.

– Fényességes – folytatta a lordkancellár –, folyamatba helyezzük az előkészületeket, hogy huszonnegyedikén éjfélkor megtarthassuk a koronázást. – Fegyverszüneti ajánlat volt, még ha dacból és muszájból adták is, és Maia elfogadta.

– Köszönjük – biccentett, jelezve Chavarnak, hogy álljon fel. – A temetés tehát huszonötödikére esik? Vagy megszervezhető huszonnegyedikén?

– Fényességes, a huszonnegyedike megszervezhető – hajolt meg kissé Chavar.

– Akkor így legyen.

Chavar már csaknem az ajtónál járt, amikor Maiának eszébe jutott még valami.

– Mi a helyzet a többi áldozattal?

– Fényességes?

– A Choharo Bölcsességén utazók. Az ő sorsukról milyen intézkedések tétettek?

– A császár nohecharisai természetesen vele együtt kerülnek a sírba.

Maia látta, hogy Chavar ezúttal nem játssza meg a keményfejűt: igazán nem érti.

– És a pilóta? A többiek?

– Személyzet és szolgák, Fényességes – felelte megzavarodva Chavar. – Ma délután lesz a temetésük az ulimeirében.

– Részt veszünk.

Erre Setheris és Chavar is csak bámult rá.

– Éppen annyira meghaltak, mint az atyánk – jelentette ki Maia. – Részt veszünk a temetésükön.

– Fényességes. – Chavar újfent sietősen meghajolt, és kiment. Maia agyán átfutott, vajon felmerült-e benne, hogy az új császár elmebeteg.

Setherisnek természetesen nem voltak kétségei: ő már nemegyszer hangot adott a Chenelo életveszélyes befolyását illető véleményének. Most azonban hallgatott, csak a szemét forgatta.

Minthogy Csevet még nem tért vissza, Maia kihasználta a lélegzetvételnyi szünetet.

– Unokabátyánk – fordult oda –, lenne szíves ideküldetni atyánk öltöztetőjét?

– Fényességes – hajolt meg Setheris, éppolyan hanyagul, mint Chavar, és kiment.

Maia végre felállhatott, hogy enyhítse izmainak fájdalmas feszülését.

– Nem minden kéz emelkedik ellened – súgta, de maga is félt, hogy hazugság.

Az ablakpárkányra könyökölt, a tenyerébe támasztotta az állát, és megpróbálta felidézni a napkeltét, amit a Cairado Fénye ablakából látott, ám a kép elmosódottan, tompán jelent meg előtte, mintha piszkos üvegen át nézné.

Valaki tétován bekopogott, aztán még félénkebben megszólalt.

– Fé… Fényességes?

Maia megfordult. Egy magas, hajlott hátú, középkorú férfi állt előtte, egy nyúl szelíden ideges arckifejezésével.

– Ön a császári öltöztetőnk?

– Fényességes – felelte a férfi, és mélyen meghajolt –, ekként… ekként szolgáltuk az ön elhunyt atyját, és szolgálni fogjuk önt is, ha ön így kívánja.

– A neve?

– Clemis Atterezh, Fényességes.

Maia nem látott mást az arcán, mint aggodalmat, hogy eleget tud-e tenni neki; nem hallott mást a hangjában, csak ideges félénkséget.

– A koronázásunk huszonnegyedikén éjfélkor esedékes – mondta. – Az atyánk és bátyáink temetése az arra virradó napon, később. Ma van azonban a többi áldozat temetése, amin részt kívánunk venni.

– Fényességes – válaszolta Atterezh udvariasan és értetlenül.

– Mit viseljen a koronázatlan császár egy nyilvános temetésen?

– Ó! – Atterezh kissé előrelépett. – Császári fehérben nem jelenhet meg, az udvari gyászruha nem lenne illendő… és ezt egészen biztosan nem viselheti.

Maia erősen az ajkába harapott, hogy fel ne nevessen.

– Meglátjuk, mit tehetünk, Fényességes – folytatta Atterezh. – Tudja, mikor lesz pontosan a temetés?

– Nem – ismerte be Maia, és elátkozta a saját ostobaságát.

– Megtudakoljuk – válaszolta Atterezh. – És amikor önnek alkalmas, állunk Fényességes rendelkezésére, hogy megtárgyaljuk az új ruhatár dolgát.

– Köszönjük – bólintott Maia; Atterezh egy meghajlással távozott.

Maia mélyen elgondolkodva ült le ismét. Eddig alig volt egy-egy új ruhadarabja, nemhogy egy teljes ruhatára. Most császár vagy, nem egy rongyszedő féleszű gyermeke, közölte magával, és csaknem beleszédült a saját, alig félnapos gondolatába.

Ismét lépteket hallott a lépcső felől. Felnézett; Setherist várta, de egy kifulladt, rémült gyerek érkezett, alig lehetett idősebb tizennégy évesnél. Udvari gyászt viselt, és egy fekete szegélyes, díszes pecséttel lezárt borítékot szorongatott.

– Fényességes Császári Felség! – lihegte, és teljes hosszában elterült a padlón. Maia most még kevésbé tudta, mit kezdjen a helyzettel, mint az edonomee-i fogadószobában. Csevetben legalább volt annyi belátás, hogy egy idő után magától talpra álljon.

– Kérjük, álljon fel – bökte ki egy idő után némileg kétségbeesve.

A fiú engedelmeskedett, aztán csak állt ott kimeredt szemmel, a füle a koponyájára lapult. Biztosan nem azért, mert a császár közelébe került: a Drazhada-ház címerét viselte, ennélfogva az uralkodói családot kellett szolgálnia.

Maia tudta, mit mondana Setheris: Elvitte a cica a nyelvedet, fiú? Még hallotta is a fejében, és hallotta azt is, miként szólalna meg a mondat a saját hangján.

– Üzenetet hozott a számunkra? – kérdezte türelmesen.

– Itt van, Fényességes – nyújtotta át a borítékot a fiú.

Maia átvette, és a saját rémületére kiszaladt a száján a kérdés:

– Mióta szolgál az Untheileneise Udvarban? – Alig sikerült a végéről leharapnia a „fiú” megszólítást.

– Né… négy éve, Fényességes.

Maia felvonta a szemöldökét: az arcára ugyanaz a gonosz hitetlenség ült ki, amit annyiszor látott Setheristől. A fiú arca egy szempillantás alatt vérvörösre vált. Akkor Maia a levélre fordította a figyelmét, mintha a futár már nem is volna érdekes a számára.

A borítékot tiszta és begyakorlott kézírással címezték, Maia Drazhar főhercegnek; ez jelzés volt, amitől a címzett nem lett épp boldogabb. Feltörte a pecsétet, és csak akkor vette észre, hogy a fiú még mindig ott áll.

– Fényességes – mondta a futár – én… mi… ő… választ vár.

– Igazán? – kérdezte Maia, és jelentőségteljesen elnézett mellette, az ajtó felé. – Kint megvárhatja.

– Igenis, Fényességes – nyögte ki a fiú szinte fulladozva, és megvert kutyaként oldalgott ki.

Setheris büszke lenne, gondolta Maia keserűen, és felnyitotta a levelet. Legalább rövid volt.

Maia Drazhar főhercegnek, Ethuveraz császári trónörökösének, üdvözlettel.

Beszélnünk szükséges önnel az ön elhunyt atyjának, a mi férjünknek, IV. Varenechibelnek kívánságait illetően. Habár a mély gyász lesújtott, fogadjuk önt ma délután kettőkor.

Családi békét kívánva:

Csoru Drazharan, Ethuverazi zhasan

Nem kétlem, hogy válaszra vár, futott át Maia fején. Az özvegy császárnéból még a lordkancellár finomsága is hiányzott. A boldogtalan Maia beleborzongott a gondolatba, miket mondhatott Varenechibel az ötödik feleségének elődjéről és annak utódjáról.

A Teknőc terem sarkában, az ajtó mögött állt egy kicsiny íróasztal – és akármilyen durva is volt a császárné levele, saját kezű válasszal tartozott neki. Vagy pontosabban, a szép kézírást nézve, saját magának tartozott vele. Talált papírt, pennát, tintát és viaszt, de pecsétnyomót nem; alighanem azt feltételezték, hogy akárki ír itt üzenetet, annak megvan a saját pecsétje. Maiának nem volt; ez is a felnőttség egyik jelképe volt, amihez nem jutott hozzá a tizenhatodik születésnapján. Hüvelykujjlenyomattal kell beérnie, habár emiatt valószínűleg megvádolják majd, hogy anyja barbár szokásait követi. Ám legyen, döntötte el, tintába mártotta a pennát, és írni kezdett.

Csoru Drazharannak, Ethuverazi zhasanainak, üdvözlettel és mély együttérzéssel.

Sajnáljuk, hogy egy korábban vállalt kötelezettség megakadályoz benne, hogy ma délután beszéljünk önnel, ahogy kívánta. Mindazonáltal örömmel fogadjuk önt audiencián holnap reggel tíz órakor; érdeklődéssel várunk mindent, amit el tud mondani nekünk elhunyt atyánkról.

A koronázásunkig a Teknőc termet használjuk fogadószobaként.

Tiszteletteljes jókívánságainkat küldjük,

És itt megállt. Ha a születési nevével írja alá, azzal elismeri, hogy Csoru helyesen szólította meg – csakhogy ez idáig még egyszer sem gondolt bele, hogy dinasztikus nevet válasszon, és nehezére esett túllépni az első, önkéntelen reakción: Nem leszek V. Varenechibel.

Senki sem kényszerít, felelte magának, miközben a tinta türelmesen rászáradt a pennájára. Amellett, ha a Varenechibelt választanád, az udvar kétségtelenül sértésnek venné.

Setheris kelletlen okításából tudta, hogy szépapja, I. Varenechibel azért választotta ezt a nevet, hogy jelezze, szakítani kíván atyja, XVI. Edrevechelar módszereivel. Megtagadta az előnevet, amelyet Hódító Edrevenivar óta minden császár viselt, és inkább lett első Varenechibel néven, mint IX. Edrenechibel. A fia és unokája követték a példáját, felvették a II. és III. Varenechibel nevet. A dédunokája (akaratos, de nem túl tág látókörű, mondta Setheris szárazon), megtagadta a bimbózó tradíciót, és Varevesenának nevezte magát. És azután jött IV. Varenechibel.

Most pedig Maia.

Az informálisan Varedeise-dinasztiának nevezett császárok – mintha a választott előtag valódi név volna – az izolacionista politikájukról váltak híressé; arról, hogy előnyben részesítik a tehetős keleti földbirtokosokat, és arról, hogy semmi rosszat nem láttak a vesztegetésben, nepotizmusban, korrupcióban. Setheris szégyenletes részletességgel írta le a III. Varenechibel uralkodása alatt történt Fekete Sár botrányt (azért nevezték így, mert mindenkin foltot ejtett, aki kapcsolatba került vele) és Varevesena visszataszító szokását, miszerint jól fizető, ám egyébiránt üres politikai kinevezéseket osztogatott a barátai újszülött gyermekeinek. IV. Varenechibelről csak annyit mondott kényszeredetten, hogy legalább nem személyesen korrupt, ám Maia ezt igen hűvös dicséretnek vélte.

Ő semmit nem akart folytatni a Varedeise-hagyományból: a Barizhannal szembeni ellenségességük elfogadását önpusztítónak találta, méghozzá zavarba ejtően egyszerre átvitt és konkrét értelemben is. Még ha akarta volna is, a találkozása Chavarral meggyőzte, hogy keserves és sötét harc árán tudná csak elnyerni atyja hű támogatóinak bizalmát.

Jobb új hidakat építeni, mint az elmosottak után bánkódni.

Újra megmártotta a tollát, és határozott, tiszta betűkkel odarótta a lap aljára: VII. Edrehasivar Drazhar. VI. Edrehasivar hosszan, bőségben és békésen uralkodott, nagyjából ötszáz éve.

Hadd legyen ez előjel, küldött Maia egy sebes fohász Cstheióhoz, a csillagok álmodó asszonyához, aztán összehajtotta és lepecsételte a levelet. Nyomasztotta az érzés, hogy a béke minden előjelére szüksége lesz, amit csak össze tud szedni.

A fiú idegesen toporgott az ajtó előtt.

– Itt van – szólt oda Maia. – Vigye ezt el a zhasanainak, jókívánságainkkal egyetemben.

A futár kikerekedett szemmel vette el a levelet. Észrevette a különbséget – zhasanai, nem pedig zhasan –, és Maiának nem volt kétsége, hogy elmondja az özvegy császárnénak. Csoru megjátszhatja, hogy uralkodónő, de attól nem lesz azzá. Mindössze zhasanai, a császár özvegye, és jól teszi, ha észben tartja, hogy mostantól ismeretlen mostohafia kegyétől függ.

– Fényességes – nyögte ki a fiú, meghajolt, és elmenekült.

Máris zsarnok lettem, gondolta Maia, és visszavonult a Teknőc terembe, hogy megvárja Setherist és a feleségét.

Setheris előtt azonban Atterezh tért vissza, a karján egy ölnyi fekete és szilvakék, fehérrel hímzett anyag: a gyász színei, azonban a szigorú udvari formaságok nélkül. Megtudta azt is, hogy a temetést háromkor tartják – a napnyugta volt a leginkább illő időpont, ám egyben a legdrágább is, így a családtagoknak együtt kellett állni a költségeket, hogy olyan közel kerüljenek ehhez, amennyire lehet –, és hozzátette, hogy értesítette Esarant is a császár szándékáról, ő pedig biztosította, hogy a kocsija fél háromkor készen fogja várni. Maia sírni szeretett volna a hálától, amiért talált valakit, aki nem viseltetett ellenállással vagy utálattal iránta, ez azonban nem illett volna egy császárhoz, Atterezh-t pedig rémesen megijesztette és összezavarta volna.

Így hát felállt, és hagyta neki, hogy méretet vegyen, beterítse és körbecsavargassa az anyagokkal. Atterezh elmélyülten, érthetetlenül motyogott maga elé, amikor Setheris jelent meg a küszöbön.

– Uleris nem küldött önnek őrt? – tudakolta.

– Nem – válaszolta Maia.

– Ez kicsoda?

– Az öltöztetőnk.

– Eszerint mazát sem küldött.

– Nem. Unokabátyánk, mi…

– Rögtön gondoskodunk róla – vágott a szavába Setheris. – És tanácsolnánk, hogy amint lehet, váltsa le a lordkancellárját. Uleris idős korára feledékennyé vált.

Mivel Setheris és Chavar egykorúak voltak, ez a sértés különösen csípett – eléggé, hogy Maia ráébredjen, ez most nem egyszerűen Setheris szokásos tolakodása, de nem is helyezkedés Chavar pozíciójáért.

– Unokabátyánk, magyarázatot kérünk.

– Fényességes – kezdte Setheris, észbe kapván a parancsoló hangnemtől –, a Tündék Országának császára mindenkor jogosult és köteles igénybe venni a nohecharisok, a test és szellem védelmezőinek szolgálatát. Különösen, ha továbbra is kitart holdkóros elgondolása mellett… – intett a Maia vállára terített anyag felé.

– Úgy van – mondta rá Maia. – Biztosra vesszük, hogy a lordkancellár figyelmét sok dolog köti le. Hálásak lennénk, ha intézkedne az ügyben, és amikor visszatér, örömmel fogjuk fogadni a feleségét.

– Fényességes – hajolt meg Setheris, és távozott.

Maia, mint mindenki, tudott a császári nohecharisok intézményéről; ezek az őrök esküvel fogadták, hogy inkább meghalnak, de nem hagyják, hogy az uralkodót baj érje. Az egyikük, a katona, a testével és karja erejével védte, a másik, a maza, a lelke és szelleme erejével. Az edonomee-i szakácsot néha rá lehetett beszélni, hogy meséljen, úgyhogy Maia még Hanevis athmazáról is hallott, III. Beltanthiar nohecharisáról, aki mágikus párbajba keveredett Bitorló Oravával, az egyetlen varázshasználóval, aki valaha megpróbálta megdönteni a trónt. Hanevis athmaza tudta, hogy Orava meg fogja ölni, de távol tartotta a bitorlót a császártól, amíg az adremaza, az ország legfőbb mazája el nem ért hozzájuk. Oravát legyőzték, Hanevis athmaza pedig a császár karjai közt halt bele rettenetes sebeibe. Maia ifjúkorában ábrándozott róla, hogy maza legyen, talán éppen az atyja nohecharisa, és elnyerje a szeretetét, de minthogy a mágiához épp annyi tehetséget mutatott, mint (Setheris szerint) bármi máshoz, ez az álom is hamvába holt.

Arról sosem álmodott, hogy császár lesz.

Atterezh folytatta a feladatát; az egyetlen jele annak, hogy egyáltalán észrevette, mi folyik körülötte, az volt, hogy a saját magával folytatott vitája halk motyogásból hallhatatlanná vált. Maia remélte, hogy az atyja diszkrét személyeket választott háziszolgáknak, mert a Setherisszel folytatott eszmecserének egy szavát sem szerette volna elterjeszteni az udvarban. Ha azonban ezt kimondja, megbántja Atterezh-t, és megtöri a halvány illúziót, mellyel a szolgák és a nemesek védelmezik egymást.

– Fényességes – állt végül lassan talpra Atterezh –, ha önnek megfelel, két órára el tudom készíteni a ruhákat.

– Jó lesz. Köszönjük, Atterezh.

Atterezh meghajolt, kibontotta Maiát a drapériákból, és távozott. Maia komoran arra gondolt, hogy a császár élete az eddigiek alapján nagyrészt abból áll, hogy egy kicsiny szobában ücsörög, és nézi, hogyan érkeznek és távoznak mások.

Ez máris nagyobb változatosság, mint amiben Edonomee-ben volt részed, mivel ott nem érkezett és nem is távozott senki, rótta meg magát, és még egy mosolyt is kierőszakolt magából bolond önsajnálata miatt.

Fáradtan leült; az jutott eszébe, tud-e szunyókálni egyet, mielőtt fel kell öltöznie a temetésre. Az óra szerint negyed tizenegy volt (ez vagy túl korai, vagy túl késő, de nem tudta volna megmondani, melyik). Esaran szeretetét nem vívná ki, ha reggel tízkor vetett ágyat követelne.

Megdörgölte a szemét, le ne csukódjon, és máris előtte állt a csupa energia és utálkozás Setheris.

– Fényességes, beszéltünk az Untheileneise Gárda kapitányával és az adremazával, intézkedni fognak. Azt kérték, adjuk át bocsánatkérésüket és mondjuk meg, hogy bánják az ügyet. A mulasztás a részükről nem szándékos, lévén, hogy a lordkancellártól vártak értesítést az ön érkezéséről.

– Hisz nekik?

– Fényességes – felelte Setheris, elértve a kérdés igazi tartalmát. Egy pillanatig féloldalra hajtott fejjel fontolgatta, a szeme csillogott, mint egy ragadozóé. – Hajlunk rá, hogy elhiggyük, jóhiszeműen szólnak. Sok gondjuk van, és mi magunk is azt vártuk, hogy Chavar értesíti őket.

– Köszönjük, unokabátyánk – bólintott Maia; habár a szavakba évek dacos iróniája ivódott, mégis olyan könnyen és kedvesen mondta őket, ahogy tudta. – A felesége?

– Fényességes – ismételte Setheris, meghajolt, aztán hátrafordult és hívogatón intett.

Maia a cipősarkak kopogását hallva talpra állt. Hesero Nelaran megtorpant a küszöbön, és mélyen, méltóságteljesen pukedlizett; az ómódi tiszteletadás Csoru császárné hatására ment ki a divatból.

– Fényességes – köszöntötte Maiát; a hangja olyan lágy volt, mint amilyen éles Setherisé.

Egy vagy két évvel lehetett fiatalabb a férjénél, vastag sminkje alatt is látszottak szarkalábai. Feketét viselt, az udvari gyász szabályai szerint: földig érő ruhájának uszálya kígyófarokként tekergőzött utána, fekete-szilvakék kabátkáját művészi hímzés díszítette, és vércseppekként vöröslő gránátfüggők. A hajába fekete lakkfésűket és tashinpálcákat tűzött, és mindezt csiszolt ónixgyöngyökből fűzött lánccal koronázta meg. Nem volt szép, ám puszta eleganciájánál fogva annak hatott.

Maia az anyja halála óta nem találkozott más nőkkel, csak a zömök edonomee-i szakáccsal, és annak két sovány lányával, akik a házimunkát végezték. Habár nagy figyelemmel nézte át az újságokban a divatképmetszeteket, semmi sem készíthette fel Hesero Nelaranra; érezte, hogy a lélekjelenléte darabokra esik és a padlóra hull, a lába elé.

– Osmerrem Nelaran – bökte ki végül dadogva, mint egy éretlen kölyök –, nagyon örvendünk, hogy megismerhetjük.

– Mi hasonlóképpen nagyon örvendünk. A boldogságunk mértékét szavakkal ki sem fejezhetjük, amiért engedte, hogy a férjünk visszatérjen az Untheileneise Udvarba. – Újra bókolt, ezúttal azonban nem érte be egy pukedlivel; leborult a földre, épp olyan kecsesen, mint Csevet. – Fényességes, a becsületünk és hűségünk az öné.

– Köszönjük, osmerrem Nelaran – nyögte ki felemásan Maia, amikor az asszony felegyenesedett.

– Nem számíthatjuk hát magunkat unokanővérének, Fényességes?

– Hesero unokanővérünk – javította ki magát Maia.

Az asszony rámosolygott, és Maia egyszerűen elolvadt a melegétől; alig bírt eszénél maradni, és felfogni, hogy Hesero a koronázásáról kérdezi.

– Huszonnegyedikén éjfélkor – felelte, és az asszony gondterhelten bólintott, mintha attól félt volna, hogy a császár más, kevésbé alkalmas időpontot választ.

– Fényességes, nem engedheti, hogy tovább raboljuk az idejét – szólt közbe Setheris.

– Sok a teendőnk – kapott rajta Maia, részben a Setheris utalásként megfogalmazott parancsainak való szokásos engedelmességből, részben azért, mert félt, nem tudná sokkal tovább folytatni az audienciát anélkül, hogy tökéletesen hülyét csinálna magából. – Mindazonáltal reméljük, hogy később lesz még alkalmunk beszélni egymással.

– Fényességes – felelték rá; Hesero ismét pukedlizett, Setheris merev, apró meghajlása egy felhúzhatós babáéra emlékeztetett.

Az asszony ugyanolyan kecsesen suhant ki, mint ahogy belépett. A haja egyik vékony, tejfehér fonata gerince vonalát követve a csípőjéig kanyargott a hátán. Setheris sietősen követte. Maia visszahuppant a karosszékbe; a kimerültsége tetejébe most még a lélegzete is elállt.

Nincs érzéked a széptevéshez, gondolta, és kitört belőle a nevetés. Megpróbálta elfojtani, ám a késztetés meghaladta az erejét, görcsbe rántotta, rázta, mint terrier a patkányt. Mindössze annyira futotta, hogy hangot ne adjon; a roham alatt csak néha kapkodott levegőért. Ugyanannyira fájt, mint a fuldoklás, vagy az asztma rémes, hörgő köhögése – amikor elmúlt, le kellett törölnie az arcán csorgó könnyeket.

Amikor felnézett, szemtől szembe találta magát egy józan arcú ifjúval; katonaruhát viselt, és katonai hajdíszt, ám a kardszalagján a Drazhada-ház címere fénylett.

– Fényességes – szólalt meg, és térdre ereszkedett. Szinte tapinthatóan áradt belőle a rosszallás.

Maia rémülten próbálta kitalálni, mióta állhatott ott, várva, hogy a császára fogadóképes állapotba kerüljön.

– Kérjük, keljen fel. Ön az egyik nohecharisunk?

– Igen, Fényességes – egyenesedett ki az ifjú. – Deret Beshelar vagyunk, az Untheileneise Gárda főhadnagya. A kapitányunk rendelt minket nohecharisi szolgálatra, hacsak Fényességed el nem kívánja utasítani személyünket.

Maia a legszívesebben azt felelte volna, hogy megszabaduljon ettől a szemrehányó fakatonától, hogy de igen, el kívánjuk; csakhogy nem sérthette meg az Untheileneise Gárda kapitányát anélkül, hogy okát adja. És mit mondhatott volna? Rajtakapott, hogy az atyám halálát követő nap nevettem. Ez szóba se jöhetett, amellett Beshelar főhadnagy mély rosszallásában egyben a férfi ugyanolyan mély tisztességének is jelét látta, márpedig arra nagyobb szüksége lesz, mint a barátságára.

– Nem látjuk okát, miért kívánnánk elutasítani a kapitány jelöltjét – felelte.

– Fényességes – közölte erre Beshelar olyan színtelen, hervasztó hangon, hogy Maia azonnal tudta: a katona hízelgési kísérletnek vette a válaszát.

Mielőtt eldönthette volna, mondjon-e bármit, amivel visszazökkenthetné a kisiklott párbeszédet, vagy bármiféle kísérlettel csak mélyebbre ásná magát, egy másik hang szólalt meg.

– Ó, a fenébe. Annyira reméltük, hogy mi érünk ide először. Fényességes?

Maia pislogott: a küszöbön immár egy másik ifjú térdelt. Ő is Drazhada-címeres kardszíjat viselt, viszont az övé igencsak elütött kopott, kék köpenyétől. Ahogy felállt, kihajtogatva figyelemre méltóan hosszú és csontos lábát, Maia látta, hogy magasabb, mint Beshelar, és esetlen, mint egy újszülött csikó. Vastag lencsés, kerek okuláréja mögül kedves, rövidlátó kék szem nézett ki; az arca egyetlen szépsége, amit el is nyomott hosszú sasorra. Rendetlen mazacopfja sem javított az összképen, de az látszott, hogy ő nem is az a típus, akit az ilyesmi zavar.

– Cala ahmaza vagyunk – mutatkozott be. – Az adremaza küldött minket.

Beshelar halk, fájdalmas hangot hallatott, félúton a sóhaj és a horkantás között; a maza azonban semmi kivetnivalót nem talált a bemutatkozásában. Csak állt ott, és jóindulatúan pislogott Maiára, aki szintén nem talált benne semmi kivetnivalót.

– Örvendünk – válaszolta, majd mindkettejükhöz szólva folytatta. – Edrehasivar vagyunk, ezen a néven hetedikként várjuk a koronázásunkat huszonnegyedikén, éjfélkor.

– Fényességes – vágták rá egyszerre, meghajoltak, aztán Cala folytatta. – Fényességes, áll kint egy ifjú a lépcsőn, aki nem tudja eldönteni, menjen-e vagy maradjon.

– Vezessék be – válaszolta Maia.

Cala és Beshelar félreálltak; Csevet jelent meg közöttük.

– Bocsánatát kérjük, Fényességes – hajolt meg. – Nem tudtuk, kíván-e tőlünk még valamiféle szolgálatot.

Maia megrendült. Elfeledkezett Csevetről, ami felelőtlen és arrogáns dolog volt.

– Volna egyéb kötelessége?

– Fényességes – hajolt meg Csevet –, a lordkancellár kegyesen jelezte, hogy ha önnek megfelel, átenged minket az ön szolgálatára.

– Ez igen kedves a lordkancellártól – válaszolta Maia, és amikor összetalálkozott a pillantása Csevetével, ugyanazt a kínos iróniát látta benne. – Ebben az esetben igen hálásak volnánk, ha… – Intett, kereste a szót, nem találta. – Ha meg tudná szervezni az udvartartásunkat?

Hallotta saját kérdésében a kérő felhangokat, de Csevet nem törődött vele.

– Úgy lesz, ahogy Fényességed óhajtja – hajolt ismét mélyre. – Az első teendő… – pillantott zsebórájára – az ebéd.

4
A TEMETÉS AZ ULIMEIRÉBEN

Az ulimeire Cetho városának szélén terült el; a városnak, amely úgy vette körül az Untheileneise Udvart, mint a félhold foglalat a gyöngyöt. Amikor Cala athmaza és Beshelar főhadnagy nyomában Maia is lemászott a zavarba ejtően nagy császári kocsiból, boldogtalanul gondolta, hogy akár egy másik világban is lehetne.

A templom és a temető kerítése málladozó vörös téglából épült. A templom tornácoszlopaira ráfért volna a meszelés, az oszlopfőkre kócos hajat raktak az odafészkelő madarak. A járda kövei között a kaputól az épületig felmagzott a gaz, a temetőben pedig egyenesen olyan magasra nőtt, hogy a sírköveknek csak a teteje emelkedett ki belőle, mint apró, meddő szigetek a kavargó, változékony tengerből.

– Fényességes – kockáztatta meg Beshelar –, biztos benne?

– Igen – mondta rá Maia. – Az ő testük sem nyomja kisebb súllyal a földet, mint atyámé.

Cala kitárta a kaput, és egy zömök prelátus lépett elő, fekete köpenye éppolyan viseltes volt, mint a temploma. Horpadt holdmaszkot viselt, alatta azonban leesett az álla, úgy bámult Maiára, aztán kis híján levetette magát a lépcsőn. Hasra vágódott, és a templom sötétjéből kihallatszó hangos neszezés arra utalt, hogy a gyülekezet minden tagja hasonlóképpen cselekedett, ki ahol éppen állt.

Hozzá kell szoknod, mondta magának Maia, ahogy követte Beshelart és Calát a templom felé. Császár vagy, ahogy Setheris is megmondta. És ezen a ponton valójában vagy császár leszel, vagy halott. Melyik tetszik jobban?

– Ő császári fényessége, VII. Edrehasivar! – jelentette be Beshelar; Maia jobban örült volna, ha nem teszi.

– Kérjük – fordult a prelátushoz –, keljen fel. Mindössze a holtak előtt szeretnénk leróni a kegyeletünket.

A prelátus felállt, és idegesen a köpenyébe törölgette a kezét.

– Fényességes császár – dadogta –, fogalmunk sem volt… úgy értem, senki sem szólt…

Valakit el kellett volna küldeni a hírrel, gondolta Maia fáradtan. Valamiképp úgy gondolta, majd egyszerűen beoson a templomba, és a hátsó sorból meghallgatja a misét, anélkül, hogy felfedné a személyazonosságát, de ez csak gyermeki ábránd volt, nem több.

– Őszintén sajnáljuk – válaszolta.

– Fényességes! – szisszent rá a szája sarkából Beshelar.

– Mindössze szerettük volna tudatni, hogy átérezzük a veszteséget, amit elszenvedtek – emelte fel Maia a hangját, hogy a templomban várakozók is hallják. – Nem kívántuk, hogy feledésbe merüljön. Nem kívántuk, hogy úgy tűnjön fel… mintha nem törődnénk vele.

– Köszönjük, Fényességes – felelte a prelátus rövid hallgatás után. – Mi… azaz úgy értjük, a templom nagyon kicsi, nem olyasmi, amihez Fényességed hozzászokhatott. Ha azonban Fényességed és ezek az urak részt kívánnak venni az istentiszteletünkön, mi mindannyian… – Elhallgatott, kereste a szavakat. – Megtiszteltetés lenne – fejezte be.

Maia rámosolygott.

– Köszönjük. Számunkra is megtiszteltetés. – Nem törődve Beshelar döbbent arckifejezésével, követte a prelátust fel a lépcsőn és be a templomba.

Átfutott a fején a gondolat – de elvetette –, hogy megmondhatná a prelátusnak: ez az ulimeire sokkal szebb, mint az edonomee-i komor és nyirkos othasmeire. Bölcsebbnek tűnt, ha olyan keveset szól, amennyit lehet, amellett félt, hogy a prelátus valamiféle viccnek venné. Pedig igaz volt. Az ulimeire kopott volt és vén, de tiszta, és a mész, amiből nem jutott az oszlopokra, inkább a falakra került. A félénk gyülekezet – tündék és koboldok agyonfoltozott, esetlen gyászruháikban, amik nagyon is hasonlítottak Maia gönceire, amikor századokkal ezelőtt, aznap reggel elhagyta Edonomee-t – a Choharo Bölcsessége legénységének családtagjaiból, barátaiból, szerelmeiből állt, a szolgákéiból, akiknek az élete ugyanúgy elveszett, mint császári uraiké. Többen libériát viseltek; néhányukat ismerősnek találta aznapról, az Alcethmeretből. Gyászt és fájdalmat látott az arcukon, és szerette volna, ha maga is képes hasonlót érezni. Szerette volna, ha az atyja méltó lett volna a gyászára.

Beletelt némi időbe, hogy olyan helyet találjanak a császárnak és nohecharisainak az ulimeirében, ami nem hoz mindenkit rémesen kényelmetlen és kellemetlen helyzetbe, de végül a gyülekezet, a prelátus, a császár és a maza jóindulatának és a testőr látványos türelmének köszönhetően sikerült elrendezkedni. A prelátus elfoglalta a helyét Ulis oltáránál – az is tiszta és kopott volt, mint minden más a templomban –, és belekezdett a halotti misébe.

Egyszerű és őszinte szavakkal szólt, nem úgy, mint a cethói főprelátus, aki affektálva, éneklő hangon, drámai szünetekkel tarkítva celebrálta Chenelo császárné szertartását. Maiát felzaklatta a rengeteg éles, tiszta emlék, ami előtört anyja temetéséről. Tíz éve volt, de lehetett volna akár csak tíz napja is.

Chenelo Drazharan császárné a fia életének kilencedik tavaszán halt meg. Amióta Maia az eszét tudta, mindig beteges volt – szürke, botsovány, imádott anyja. Azon a télen már egy gyermek is megérthette, hogy haldoklik: a szeme egyre nagyobbra nőtt az arcában, és olyannyira lesoványodott, hogy egy ügyetlen érintéstől is véraláfutásos lett. Sokat sírt azon a télen, és még tavasszal is – halálra várva, honvágytól gyötörve, kétségbeesett félelemben a fiáért.

Nagyon fiatalon ment férjhez – alig volt tizenhat éves –, és az egész az atyja akaratából történt. Barizhan Nagy Avarja uralkodói trónon akarta látni a leányát, és a Tündék Országának, akármilyen ellenséges szívvel is volt minden idegen felé, kétségbeesett szüksége volt rá, hogy Barizhannal barátiak maradjanak a kapcsolatai, hiszen ez volt az egyetlen hozzáférésük a Chadevai-tenger gazdag kereskedelméhez. Így az idegenek vizsgálója meggyőzte Varenechibelt, hogy egyezzen bele a házasságba. Mindenestől rossz döntés volt, mondta Chenelo Maiának napokkal a halála előtt. Az Avar, afelett érzett keserű csalódásában, hogy a felesége nem ajándékozta meg fiakkal, csak két leánnyal, azok közül is az egyik félbolond, mit sem törődött Chenelóval: mindössze az egyezmények érdekelték, amelyek biztosították északi határait a sokkal nagyobb és hatalmasabb szomszéddal szemben. Az idegenek vizsgálója mohó, becsvágyó alak volt. Maia kétéves korában rajtakapták, hogy kenőpénzt fogad el a pencharnei kereskedőktől. Varenechibel egy gyomorfogatóan részletes metszetet küldött a kivégzésről Chenelónak.

Magának Varenechibelnek, aki még mindig gyászt viselt öt évvel korábban elhunyt harmadik hitveséért, Pazhiróért, sem kellett volna fontolóra vennie a házasságot abban az időben, főleg nem egy olyan leánnyal, aki a gyermeke is lehetett volna, egy idegennel, egy barbárral, egy kobolddal; a menyasszonyt az udvar már a szertartás előtt elnevezte Gnómnak. Varenechibel csúfnak találta, unalmasnak, visszataszítónak, de érdektelensége nem mélyült volna gyűlöletté, ha a nászéjszakájukon, a házasság jogilag szükséges elhálásakor, az egyetlen alkalommal, amikor élt férji jogaival, Chenelo nem esik teherbe. Azonban egyértelműen bizonyította, hogy szűzen érkezett a házasságba, így Varenechibel nem tagadhatta, hogy a gyerek az övé.

Pazhiro a szülésbe halt bele; talán ha Chenelo is így végzi, a császár megbocsátott volna neki. Ám túlélte, és egészséges fiút szült – csúf, sötét bőrűt, mint ő maga. Varenechibel haragosan vágta a fejéhez, hogy ha azt gondolja, ezzel elfoglalhatja Pazhiro és az ő utolsó, halott gyermeke helyét, hát nagyon téved. Amint Chenelo felépült annyira, hogy utazni tudjon, a gyermekkel együtt elküldte Isvaroë-be, ahol az élete utolsó nyolc évét töltötte.

A tavasz közepén halt meg, egy szeles, szürke napon, és minthogy a halott császárné némileg elfogadhatóbb volt Varenechibel számára, mint az élő, azonnal intézkedett a magas rangúaknak kijáró szertartásos temetés megszervezéséről. Az is igaz volt, hogy a Nagy Avar, aki egy szót sem szólt a leányát ért bánásmód miatt, amíg Chenelo élt – abban sem látott semmi kivetnivalót, hogy egy férfi nem kíván többet közösködni a feleségével, csak ami a fiúgyermek létrehozatalához szükséges –, hatalmas sértésnek vette volna, ha holtában csorbul a császárnénak kijáró tisztelet. A csendes isvaroë-i házat elárasztották a titkárok, tisztviselők és papok. A legtöbb közülük – már amelyik egyáltalán észrevette Maiát – csak sóhajtott és a fejét rázta. Maia, ha csak tehette, megbújt az anyja szobájában.

Ha képes rá, hogy egyszerűen lefeküdjön, és belehaljon a gyászba, megteszi. Az anyja a világot jelentette a számára, és bár Chenelo megtett minden tőle telhetőt, hogy felkészítse, Maia túl fiatal volt, hogy igazán felfogja, mit jelent a halál, mindaddig, amíg az anyja valóban el nem távozott, és a fiú szívében tátongó vérző lyukat semmi sem tölthette, foltozhatta be. Mindenhol kereste, még azután is, hogy megmutatták neki a holttestet, csak kereste, kereste és sehol nem találta.

Csak akkor sírt, ha egyedül volt, mert nem bízott az idegen felnőttekben, akik körülötte nyüzsögtek, megtörve Isvaroë békéjét a hangoskodásukkal, az állandó, zajos pakolással, tervezgetéssel. És eljött a nap, amikor közölték vele, hogy el kell hagynia Isvaroë-t, és léghajóval vitték az Untheileneise Udvarba, amelynek létezésében nem is hitt igazán sosem, mert félig azt gondolta, anyja meséje csak.

És most itt ült a holdisten – egyben az álmok, a halál és az újjászületés istenének – tiszta és kopott templomában, és visszaemlékezett az Untheileneise Udvar hideg, visszhangos márványtemplomára, az othasmeirére, ahol minden istennek külön szentélye volt. Ulis szentélyében azonban nem állt rendelkezésre elegendő hely egy állami temetéshez, ezért Chenelo ravatalát a kupola ablaknyílása alatt állították fel, ahol Pazhiro és Leshan császárnékét is annak idején. Az egyetlen prelátus helyett – aki itt szolgált – egész rajnyi pap és szerzetes sürgött a vörös köntösös főprelátus körül, kavargott a füstölők szaga, és rengeteg feketébe öltözött, fehér hajú és arcú tünde állta végig a szertartást csendben, érzelemmentesen.

Itt nem volt teljes csend; fojtott zokogás hallatszott, ruha susogott, amikor az egyik gyászoló átölelte a másikat, és a szertartás felénél, amikor egy gyermek sírva ébredt rá az őt ért veszteségre, a többiek gyorsan és csendesen utat engedtek az atyjának, hadd vigye ki. Maia tudta, érte nem tett volna akkor senki semmi hasonlót.

Emlékezett, hogy némán, száraz szemmel állt a nemes asszony mellett, aki megkapta a hálátlan feladatot, hogy őrá vigyázzon a temetés alatt. Habár Chenelo, amikor a házasságáról beszélt, mindig ügyelt rá, hogy pártatlan maradjon, és ne áruljon el többet, mint amit egy gyerek megérthet, Maiát az iránta való imádata közelebb juttatta az igazsághoz, mint az anyja szerette volna. Megértette, hogy az atyja hibája volt, és ahol áll, az atyja udvara: úgy vélte, a császár örömét lelné az ő könnyeiben. Tehát nem sírt – habár egy hétig minden éjjel zokogott a hideg, dohos szobában, amelyet Edonomee-ben kapott. Most bánatosan arra gondolt, talán nagyon megrémítette akkor azt az asszonyt; az emlékezetébe véste, hogy szóljon Csevetnek, hátha megtalálják valahol.

Az ulimeire prelátusa a rövid szertartást celebrálta, nem azt a végeérhetetlent, amelyet Chenelo kapott, és amelyet Varenechibel és három fia kap majd. A leghosszabb rész a holtak és az őket túlélők nevének felsorolása volt: a prelátus a végén tétován, félénken Maiára pillantott, és hozzátette:

– IV. Varenechibel császár, Nemolis Drazhar, Nazhira Drazhar, Ciris Drazhar; utánuk maradt VII. Edrehasivar császár.

Maia visszapislogta a szemét csípő könnyeket, és összekulcsolt kezekkel meghajolt a prelátus felé, amint minden gyászoló tette korábban, és nem törődött az oldalán álló Beshelar merev, döbbent rosszallásával.

A mise végén Maia belátta, hogy csak szégyenbe hozná a prelátust és a gyülekezetet, ha a császáruk a magas, sárguló fűben gázolna a tizenkét új sír felé. És nem is volt nehéz dolog kimentenie magát: egyszerűen hagyta, hogy Beshelar végre átvegye a helyzet feletti uralmat, és ő nagy eleganciával el is rendezte a továbbiakat.

Maia a prelátusra mosolygott, aki viszonozta. Beshelar majdhogynem erőszakkal taszigálta fel a kocsiba, és Calával együtt utánanyomult. A kocsis csettintett a lovaknak, és elindultak.

A következő tíz percben senki sem szólt. Beshelar olyan arcot vágott, mint aki újra kitalálja Setheris kedvenc jelzőit, a holdkóros gnómmal az élen, habár persze a tisztelettudása túl nagy volt, hogy ki is mondja őket. Cala álmodozón nézett ki az ablakon, ahogy a templomhoz vezető úton is tette; Maia az ölében összekulcsolt kezeit nézte, és csúf, sötét bütykeiről elmélkedett.

Akkor Cala odafordult hozzá.

– Fényességes, miért kívánt részt venni a szertartáson?

Őszintén kíváncsinak hangzott.

– Nem tudom – felelte Maia, pedig tudta, nagyon is, de nem akart az atyjáról a nohecharisaival, vagy bárkivel, beszélni. Temessék el azt az igazságot vele együtt, gondolta. Senkinek nem használ, ha VII. Edrehasivar kimondja, mennyire gyűlölte IV. Varenechibelt. A legrosszabb az volt, hogy valójában nem is gyűlölte az atyját; nem gyűlölhetett valakit, akiről ilyen keveset tudott. Beshelar döbbent undorának tudata kimerítette, mintha élete végéig egy hatalmas sziklatömböt kellene cipelnie.

Csak ekkor jött rá, hogy elfeledkezett a formális első személy alkalmazásáról, és Beshelar ezek után amúgy is megdöbben és utálkozik majd. Calára pillantott, hogy ne kelljen a másikra: a tompa kék szemekben váratlan együttérzést pillantott meg.

– A halált semmi sem könnyítheti meg – mondta a maza –, de a csend megnehezítheti.

– A beszéd nem segít – válaszolta Maia.

Cala, mint a macska, akinek az orrára koppintottak, kissé visszahúzódott. A csend – könnyű vagy nehéz – ismét betöltötte a kocsit, és megmaradt, amíg vissza nem értek az Untheileneise Udvarba.

5
A CSÁSZÁRI UDVARTARTÁS

Aznap este, a vacsora végére Maia annyira kimerült, hogy elmosódott a szeme előtt a látvány. Amint visszaértek az ulimeiréből, megkérte Beshelart, hogy zárassa le az Alcethmeret rácskapuját, és határozottan megtagadta, hogy az este hátralévő részében bárki számára is audienciát adjon.

Ettől persze, akármennyire is szerette volna, nem maradt egyedül, és nyugalmat sem nyert. Esaran türelmesen várt, hogy rátámadhasson. Nem engedte, hogy visszatérjen a Teknőc terembe, mondván, hogy nem ér fel a császár méltóságához, inkább felrángatta a lépcsőkön a következő szintre, a Rózsa terembe, amely elég nagy volt, hogy el lehessen benne tévedni, és nyomasztó fekete-vörös színekben pompázott. A tapéta aprólékos pencharnei virágmintát ábrázolt: rózsákat, a sötétbíbortól a narancsvörösig minden árnyalatban, és a szirmok szélét arannyal húzták ki.

Esaran végtelenbe nyúló kérdésekkel bombázta, és döntéseket csikart ki belőle, és amikor Maia már azt hitte, végzett, rátámadt az emlékeztetővel, hogy a Choharo Bölcsessége áldozatai között volt a császár minden edocharisa, közvetlen szolgája. A hangneme kérdés nélkül is egyértelművé tette, hogy Maia a továbbiakban nem gondoskodhat magáról úgy, mint Edonomee-ben tette. Hozzátette továbbá, hogy mivel Clemis Atterezh már türelmetlenül várja, hogy mértéket vegyen a császárról az új ruhatárhoz, akár azonnal hozzá is láthat.

Nem szívelte Maiát, ám egyértelmű volt, hogy nem fogja hagyni a személyes érzelmeit a hatékonysága útjába állni. Talán tisztábban átlátta Chavarnál, hogy a császárnak hatalmában áll elmozdítani a pozíciójából, ha okot ad rá. A hatékonysága azonban kegyetlenségnek tűnt, és Maia, akinek kimerültségében már a feje is sajgott, csak annyit mondott:

– Biztosak vagyunk benne, hogy bárki, akit ön javasol, tökéletesen alkalmas lesz a szükségleteink kielégítésére.

A nő bólintott, utálkozva Maia gyengeségén, és elsuhant. Atterezh érkezett, boldogan magyarázva az anyagokról, színekről és mintákról – Maia talán hétből két szót, ha megértett belőle. Beshelar és Cala, ahogy a császár nohecharisaihoz illett, az ajtó két oldalán ültek, és élénken figyeltek. Maia gyanította, nem ez lesz az utolsó alkalom, amikor azt kívánja, bárcsak egyszerűen közölhetné velük, hogy hagyják magára.

Aztán, még mielőtt Atterezh végzett volna, megérkezett Csevet, és a listája rosszabb volt, mint Esarané. Az új császár érkezésének híre elterjedt, és az udvaroncok, elsősorban a Corazha vizsgálói, máris összegyűltek. Csevet hatalmas kupac levelet hozott – némelyik a csőpostán érkezett, másokat a rácskapuk őreinek adtak át, amikor nem eresztették be őket –, és hajthatatlanul erősködött, hogy Maia mindegyikről vegyen legalább tudomást még aznap este. Leültek a hatalmas íróasztal két oldalára, ami úgy gubbasztott a Rózsa terem hátuljában, mint egy téli álmot alvó medve, és egyenként végigmentek rajtuk.

Maia tudta, hogy mély vízbe esett a trónörökléssel, de csak ez a levélhalom mutatta meg neki, mennyire mély és hideg is az a víz. Néhány nevet ismerősnek talált a Setheris megosztotta pletykákból, és általános ismeretekkel bírt a Corazháról, a Főbíróságról és a Parlamentről, de a tudása elégtelensége levélről levélre egyre nyilvánvalóbbá vált – Csevet felolvasta, aztán felvont szemöldökkel várt, és neki meg kellett kérdeznie, ki írta, és pontosan miről is kérdez benne. Beshelar, de még Cala is bevonódott az uralkodó kitanításába, Maia pedig ült, hallgatta és utálta a leckét.

Tudott a konkordátumról, ami félig tűzszünetet, félig szövetséget jelentett a Parlament, a Corazha és a Főbíróság között; ezek támogatták a császárt, mint egy törékeny és veszekedős háromlábú állvány – de sosem volt résnyinél több rálátása rájuk. Most hirtelen ragyogó színekkel festett panoráma vette körül, szinte fullasztóan. A zajos Köznép Háza, az utálkozó Vér Háza, amely még annyi évszázad után sem tud beletörődni, hogy tárgyalnia kell azokkal, akiket csupán megválasztottak; a bírák finoman font belső intrikái, közülük nem kevesebb, mint tizenegy küldött üzenetet a csőpostával, és mindegyik nyelvezete cirkalmasabb volt, mint az előző; a Corazha hét vizsgálója, a császári tanácsadók, akik semmi személyeset nem írtak, éppen csak a megfelelő és visszafogott részvétnyilvánítást és jókívánságokat, ám a titkáraik ezt pergamen és papír tengerére fogalmazták. Azután a kisebb urak, az egyéb udvaroncok, a kereskedők, a közszolgák… a császárnak mindezen téboly tetejében meg kellene őriznie az egyensúlyát?