GAZDAG HAJLÉKTALANOK

Bolondok városa III

Dobnik János Iván

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

EPILÓGUS

Alszik az ördög,

Isten hallgatja imám…

Eljön értem

a szabadság

Dobnik János
Iván

1. FEJEZET

Három szökevény kivételével (Stefi, Szerb Misi és a Robbantós), a hatóság Bolondváros valamennyi elítéltjét feltételesen szabadlábra bocsátja. Egy évig a bokájukon GPS-szel felszerelt lábbilinccsel kell élniük. A rendőrség így mindig pontosan tudja a tartózkodási koordinátáikat. S hőseink nem lelik helyüket…

Rezsőke és Mozdony minden este italozni jár a Bols Jazz kávézóba. Régi törzshelyük teraszán lopják az időt, s az őket kiszolgáló Dollárpapán röhögnek, aki addig nem vezetheti vendéglátó egységeit, amíg le nem telik a feltételes próbaideje. Addig csak dolgozhat a cégében. Ezt a régi polgármester rendelte így, aki most újra a székében ücsörög, s tojik az ellenzékre!

Rezsőke legnagyobb bánatára. Félrészegen mondja is Mozdonynak: – Má nem piroslanak a virágok a tereken, Gyurikám. S a Lenin képeimet is leszedette ez az állat orvos mindenhol.

– Ne hívjál így! Már nem vagy a fölöttesöm! Ucc, – csuklik nagyot Mozdony.

Rezső rá sem hederít. – Én jó vezető vó’tam. Ezök még a strand bejáratát is lenyú’ták!

Mozdony csuklik. – Ucc. Asz’ittem csak a strandot.

– A bejáratot is!

– Akko’ most mi lösz?

Vodkával koccintanak, majd sörrel öblítenek.

Rezső fintorog. – A büntetött élet miatt má’ nem indulhatok még a képviselői székér’ se’.

Mozdony nevet. – Hagyjad má’ azt a hülye széködet! Míg a hűvösön csücsű’té’, kidobták a szemétbe.

Rezső szomorúan bólint. – Az tuti.

– Pedig nálad nagyobb tó’vajok ű’nek a hivatalokba’.

Rezső idegesen az asztalra csap. – Én nem szoktam lopni!

– Majd rászoksz! – közli Mozdony vigyorogva.

Ekkor érkezik Dollárpapa teli tálca vodkával és sörrel. Vihog. – Hallom csórni készültök. Itt ne! S az asztalt sé’ csapkodjátok! A gyöngébbek kedvié’ ott van léírva a háziröndbe’.

Rezsőke cinikusan rázza a fejét. Meg sem szólal a szeszutánpótlás miatt.

Mozdony annál inkább kikéri magának. – Te hülye! Nem vagyunk tó’vajok. A házi izédet mög e’ sé tudjuk ó’vasni.

– Nem jártatok suliba? – kérdezi Dollárpapa nevetve, s mindent elébük pakolva folytatja: – Persze, ilyen ittasan én sé’ bírnék a bötűkke’ birkózni.

Mozdony helyesel. – Na, ugye! Igyá’ égy felest! Legalább addig is csöndbe’ lösző’.

Rövidnadrág kuncog. – Ja, mint ku’va a templomba.

– Hogy gyün ez ide? Most hun van? – néz fel Rezső.

Dollárpapa vállon veregeti. – Inkább igyá’ még egy vodkát!

– Iszok is, te piszok! Sajnálod tűlűnk a nőt, mi?

Mozdony bólogat. – Az tutkeráj.

Dollárpapa faképnél hagyja őket. A terasz túlfelére igyekszik, hogy rendet tegyen, mivel pár romagyerek a napernyőin oltogatja el a cigarettát…

Rezsőék is hallják, ahogy üvöltözik.

– Takarodjatok innen! Nem elég, hogy nem fogyasztotok semmit, csupán itt ültök, és még kárt is okoztok…

Mozdonyék koccintanak. Vihognak.

– Hallod, Rezső? Akko’ nem vagy süket. Mi törhetünk, zúzhatunk, ha akarod?

Rezső értetlenül bámul. – Hun vannak a táncos lányok?

Mozdony a fejét csóválja. – Milyen jányok? Te, lüke! Én épp aztat ecsetölöm, hogy mint fogyasztók, mi szétverhessük a berendezést.

Rezső talpra áll. Kissé ingatag, s Mozdony karjába karol. – Gyerünk!

Mozdony is felemeli a hátsóját, s egymást támogatva a kijárat felé indulnak.

Dollárpapa utánuk szalad. Próbálja őket lassítani. – Hova, hova? Tyúktó’vajok! A tintáé’ tán én fizessek?

Rezsőke ellép mellette. – Mozdony! Szó’já’ a közértösre, hogy nem kérünk tejet! S hogy né sértő…

Rezső elvágódik a járdán. A részeg emberek szerencséje kíséri. Semmi baja, még csak egy horzsolás sem.

Mozdony nagy nehezen felsegíti Rezsőt.

Dollárpapa üvöltözni készül, de Mozdony leteremti: – Te! Tehénpásztor! Hagyjá’ má’ a tejedde’ békibe’ minket! Hucc. Mi épp vodkázni mögyünk.

Visszaindulnak a teraszra.

Dollárpapa mosolyog. – Az más. Részögödés után a legjobb gyógyszer újra részögödni. Ez jót tösz a bevétölnek is. Mingyán viszök innivalót az asztalotokhoz, – mondja, s besiet a pulthoz.

Ellenben Rezsőék a lakótelepi ki- és bejárat felé cammognak. Alighogy kilépnek a nyitott kapun, rendőrkocsi fékez mellettük.

Egy közeg kipattan, s hozzájuk siet. – Botocska őrmester vagyok. Nem a fotós, a rendőr! Hova-hova ilyen sebesen, fiúk?

Rezső mosolyog. – Hucc. Há’ hova, vazzeg? Haza.

Mozdony is megszólal: – Azé’ nem kő’ erő – izé – szakiskodni, rendőr bácsi!

A zsaru mindkettőt karon fogja. – Most szépen velem jöttök!

Rezső elvágódik a szeméttároló melletti füves területen.

Mozdony rángatja a fakabátot. – Maga őrű’t! Ne bántsa a barátomat!

Az őrmester a Niva hátsó ülésére préseli Mozdonyt, majd Rezsőért indul. Nagy nehezen azt is beteszi hátra, a másik oldalon.

Viszont emerről Mozdony kilöki az ajtót, és elkezd hányni a flaszterra.

Az őrmester zavarában a körmeit rágja.

Mozdony visszadől az ülésre, és vigyorog.

– Hányok magátó’, magamtú’…

A rendőr becsapja rá az ajtót, s a volán mögé ül. Aztán az alig százötven méternyire lévő rendőrség udvarába hajt. A két jómadarat artistamutatványokkal szedi ki a kocsiból. Míg az épületbe lökdösi mindkettőt, azok esnek-kelnek menet közben.

A rendőr a magasföldszint hosszú folyosóján lévő padra ülteti őket. – El ne mozduljatok innen!

Magukra maradnak. Rezső Mozdony vállára hajtja fejét. – Hánynom köll, Mozdony. Miko’ indul a vonat?

Mozdony észre’ sem veszi, hogy Rezső leöklendezi a hátát. – Nem t’om hova mögyünk, Rezső. Ha visszagyün ez a hülye kalauz, majd mögkérdözöm.

Rezsőke megszédül, s az oldalára dől a padon. – Forog a föld, komám. Én fő’ nem szállok. Mindjá’ hányok.

– Spóroljá’ a vodkáva’! Csak a bablötyit dobd ki!

Rezső vihog. – Bent tartom…

Közben bilincsbe verve elvezetnek előttük egy pasast.

Majd hozzájuk érkezik vissza az őrmester. – Még mindig én vagyok, a Botocska. Na, gyertek csak velem! Felállni!

Mozdony kuncog. – Fotó Hűber?

– Az, nagyfejű!

Rezsőke bepánikol. – Hun van a kalauz?

Az őrmester kezd türelmetlenkedni. – Fogda lesz a vége, fiúk! Ez itt a rendőrség!

Rezsőke vihog. – Hideg van a fogdába’, biztos úr?

A zsernyák hátratolja tar fején a tányérsapkát. – Nem tudom, de ha így megy tovább, ott fogtok aludni. Hé, na! Gyertek, kimegyünk az udvarra!

Rezső feláll, mire Mozdony követi. Egymásba karolva imbolyognak az őrmester után.

A friss levegő csodákra képes. Az őrmester megállítja őket egy fehér Zsigulinál.

Úgy bámulják, mintha Ferrari lenne.

Botocska őrmester kinyitja a csomagtartót. Az tömve cigivel és édességgel. A tetején egy feszítővas díszeleg.

Az őrmester rámutat. – Látjátok azt a vasat?

Rezsőék röhögve nézik a tárgyat.

– Én biz isten, mind a kettőt látom, – mondja Rezső, mire az őrmester az állát vakarássza az idegtől.

Mozdony erőszakosan közli: – Három van ott! Té oszt vak vagy, Rezsi?

Az őrmester próbál higgadt maradni. – A benti folyosón elvezetett férfi betört pár helyre a városunkban. Ez itten az ő autója. A lopott szajré ott van a csomagtartójában. A feszítővas meg a tetején. És ti lesztek erre a hatósági tanúk!

– Mi? Mi nem vagyunk tó’vajok, – néz rá Mozdony hátrahőkölve, mire a zsaru folytatja:

– Az éjjelnappalist vagy a benzinkutast szoktuk ilyenkor hívni, de most nem ért rá egyik sem.

Rezsőke nevetgél magában. – Este van má’, fotós bá’! Mi sé érünk rá. Tudja, mögy a vonatunk Kanizsára.

Mozdony is nevet. – A kanizsai állomásra mögy a gőzös.

A rendőr nagyon feszült. – A rézangyalát annak az iszákos fejeteknek! Nem mentek sehova! Előbb aláírjátok a jegyzőkönyvemet!

Mozdonynak felcsillannak a szemei!

– És utána?

– Utána éntőlem Timbuktuba is indulhattok. Akkor értve vagyok?

A két szerencsétlen sors kegyeltje egymásra vihog.

– Té aláírsz, Mozdony?

– Hucc… mindönt.

Rezsőke oltárian elkezd nevetni. Akko’ én is. Hun a kalauz?

– Itt égy rendőr az orrod előtt, Rezsi. Tűle kérdözd!

– Na, maga! Adja má’ ide a jegyömet! Hun írjuk alá? De pé’zünk az nincsen…

2. FEJEZET

Baltás Presát kikészíti idegileg a lánya, Boróka. Mióta Borókának viszonya van Teréz anya kisebbik fiával, Bábucival, kissé flegma mindenkivel, de legjobban az apjával. Presa idegroncsként rohan a Bols Jazz kávézóba.

Viktória aranyosan rámosolyog a pultból. – Mit kérsz?

Presa próbál modorizált lenni. – Dollárpapát keresem.

Viktória kedvesen kuncog. – S miért, ha szabad kérdeznem?

– Magánügy.

Viktória nem hagyja magát. – Segítek, ha megmondod, hogy miért.

Presa feszült. – A lányom küldött a fizetéséért.

Viktória bájosan pislog a hatalmas férfire. – Intézkedem. Addig is foglalj helyet a teraszon! Inni vihetek valamit?

Presa beadja a derekát. – Természetesen. A cég számlájára három presszót töltsél egy sörös korsóba! Tegyél bele négy cukrot, és öntsd fel hideg tejjel!

Viktóriának kitágulnak a pupillái, de megjegyzi a rendelést. – Jó, viszem.

Presa komótosan kiballag, s helyet foglal a bejárathoz legközelebbi asztalnál, amelynél már ül egy munkás overallos, sötét hajú pasas.

Arca borostás és kormos, de ez senkit nem izgat.

Presa megszólítja: – Nem baj, hogy ide ültem?

Az illető végigméri, de nincs ideje válaszolni, mivel Presa még hozzáfűzi: – De az se’ gáz, ha gond. Én most itt fogom meginni a kávémat.

Az overallos rá sem hederít, simán rágyújt.

Presát hívja telefonon a lánya. A nagy mackó próbál higgadt maradni. – Igen, drágám?

– Megkaptad már a pénzt?

– Most értem ide, és…

– Akkor el kellene szaladnod tejet és kenyeret…

Presa agyát elönti az ürülék, szinte ordít a telefonba: – Te féreg gyerek! Már ezerszer mondtam, hogy ne szakíts félbe, ha én pofázok!

– De a…

– Kussoljál! – Ezzel Presa bontja a vonalat.

Az overallos mosolyog.

A nagy maci rajta tölti ki haragját. – Te meg ne rötyögjé’, földi giliszta, mert a végén még leversz valamit!

Az overallos nevet. – Baltás elvtárs! Ne legyél már ilyen brutális!

Presának ismerős a hang.

Bárgyún néz ki a fejéből, míg az overallos gyorsan közli: – Ha felismersz, akkor se szólíts a nevemen!

Presa feldobódva csodálkozik. – Robbantós!

Overall leinti, és bőszen rászól: – Mit mondtam, vazzeg, hogy ne mondd ki a nevemet!

Presa felpattan, s átöleli rég nem látott cimboráját. – Az iskoláját! Te, hogy szólítsalak?

– Józsikának! Vagy ahogy jólesik, csak ne a nevemen!

– Hülye! – vigyorog Presa, majd folytatja, miközben visszaül székére: – Józsika! Tiszta korom tőled a kezem. Amúgy jól áll a paróka!

– Kéményseprőnek álcáztam magam.

– Nem félsz, hogy bekasztliznak a zsaruk?

– Dehogynem.

– Akkor miért jöttél vissza? Honvágy?

– Elegem lett a külföldi paradicsomból.

– De hát mégiscsak jobb, mint bezárva, nem?

Érkezik Viktória, s Presa elé teszi az elmaradt fizut. – Számold meg!

Presa simán zsebre vágja. – Annyi, köszi. Mi az, Dollárovics nem merte kihozni?

A hölgyemény mosolyog. – Sok a dolga. Na, hozom a kávédat is.

Presa az overallosra mutat. – A Ro… na! Józsikáét is én fizetem.

– Rendben, – mondja Viktória, és besiet.

Presa meg sem tud szólalni, máris érkezik a rendelése egy nagy pohárban.

Viktória gondolatolvasó. – Bocsi, nem találtam korsót.

Presa legyint. – Semmi gond. A fő, hogy a szándék megvolt.

Viktória nevetve távozik.

Robbantós sóvárogva nézi. – Meg hát.

Presa nevet. – Én is! Jó lenne neki meg az anyjának is. Na, de mondd csak, Józsika! Hol laksz?

Robbantós szomorú képet vág. – Azt inkább hagyjuk! Még csak pár napja lógok errefelé. Padlásokon, fás színekben húzom meg magam.

Presa vihog. – Gondolom, kissé uncsi, ahogy a macskák kergetik az egereket.

– Egyelőre nincs biztonságosabb ötletem. A házamat tuti, hogy figyelik a hekusok, meg lehet, hogy az anyámét is.

– Hol tisztálkodsz? – néz Presa komoly arccal, mire Robbantós széttárja piszkos mancsait:

– Sehol és mindenhol.

– Hát, kosz az bőven ragadt rád. S lassan szagod is lesz.

Robbantós kellemetlenül mosolyog. – Legalább mindenki elkerül. – A munkásruha jó ötlet! Nem vagy feltűnő.

– Ja, senki nem foglalkozik a melóssal.

Presa bólint. – Jogos. S az emberi lenézet határtalan. Te, ha gondolod, nálunk zuhanyozhatsz!

– Köszi, az jól esne. De nem lehet.

– Miért?

– A lányod felismerne.

Presa a fejét fogja. – Ne is mondd! Teljesen kikészít. Együtt van azzal a félkegyelművel. Két hülye egy pár. Mondjuk a Bábucival nincs bajom. A múltkor falopáson fogták, de kivágta magát.

– Fiatalság, bolondság, – mondja Robbantós, mire Presa folytatja:

– Amikor vele volt a lányom, nekihajtott egy szem fának, ami a dűlőben volt. Borókának össze kellett varrni a homlokát.

– Komoly.

– A lányom megbolondít. Elvárja, hogy mindent én csináljak otthon. Mosogatok, takarítok, fát vágok. Annyira ügyetlen, hogy tüzet nem tud gyújtani a kazánban, érted?

– Ne mondd már!

Presa szomorúan: – Kezdem azt hinni, hogy direkt csinálja. El akar üldözni.

Robbantós mosolyog. – Azt még megértem. Ki a fene szeretne veled együtt élni?

Presa mérgelődik. – Majd jól gyomron paskolom, és kapkodhat levegő után.

– Ne bántsd, mert utána magadat emésztenéd úgyis! A család már csak ilyen. A fiatalság többnyire hálátlan. Felneveled a kölyköt, utána mehetsz a nyugger otthonba!

Presa feláll. – Gyere, ugorjunk haza! Majd elterelem a Bó figyelmét. Te meg szedd rendbe magad a fürdőben! Rémesen bűzlesz.

Robbantós vállra akaszthatós kistáskájába kukkant. – Végül is van váltászoknim és -gatyám.

– Nem ártana, ha a parókádat is kimosnád! – mondja Presa nevetve.

– Meg az álcahasamat se’, – közli Robbantós, a hasánál lévő kispárnára gondolva.

S mennek. Presa kocsijával gyorsan leküzdik a kátyús beton- és földutakat, egészen a tanyavilágban lévő házig. A drótkerítéssel körbezárt telek bejáratához parkolnak.

Robbantós kilép a porba, s a járgány takarásában marad. – Presa! Ott egy nő az ajtóban. Nekem úgy rémlik…

Nagy Maci jobbra pillant, majd fogja a fejét mérgében. – A kurva életbe! Az exem az, Boróka kurva anyja! Ez mit keres itt húsz év után?

– Ezt ne tőlem kérdezd, – néz Robbantós, mire Presa közli:

– Várjál meg idekint! Lehet, hogy hozom a cuccaimat, és hozzád költözöm.

Robbantós nevet. – Elférünk valamelyik padláson.

Presa kiszáll, s becammog az udvarra. Messze elhallatszik bájcsevej.

Presa ordibál: – Te mi a picsát keresel itt?

Bea asszony mindössze két méterre áll Presától a ház bejáratánál. Csípőre tett kézzel visszakiabál: – Úgy döntöttem, hogy ideköltözöm a lányomhoz. Ez az én házam is. Ha nem tetszik, mehetsz a francba, te debella állat!

– Azt a telebaszott… – ordít Presa, mire kilép az ajtón a lánya és annak párja.

Bábuci érzékeli Presa rosszkedvét. Sietősen eliszkol mellette, traktorja felé. Félvállról szól oda: – Én má’ itt sé vagyok.

Presa rámorog, mint egy pitbull: – Úgyse’ tudsz elmenni! Keresztbe’ álltam a kapunál.

Bábuci erőltetett mosollyal tovább megy. – Nem baj. Járatom a motort…

Boróka csak pislog apjára, miközben egy sporttáskát tesz a küszöbre. – Itt van némi cuccod, Apa. Gondoltam, úgyse’ maradsz itt.

Presa vele is hangos. – Jól gondoltad!

Bea asszony is üvöltözik: – Nem is kell itt rontanod a levegőt! Elleszünk mi a lányommal kettesben.

Presa még mondana valami vulgárisat exének, de a lánya közbeszól:

– Apa! A többi holmidat mikor viszed el?

Ezzel a cseppel betelik a pohár. Presa feje falfehérré sápad. Felkapja a táskáját, s megindul a kocsijához.

Bábuci int neki a traktor mellől, és vihogva újságolja: – Nem sémmi a Bea asszony! Éngöm tapérol, amiko’ Bó nem látssa. Dugni akar velem, de abbó’ nem öszik…

Presa szó nélkül faképnél hagyja Bucit. Beül Robbantós mellé, s a város felé indulnak. Őrjöng: – Az én alkesz exem egy igazi romlott féreg! A kislányommal egyetemben.

Robbantós megjegyzi: – De hát a lányod nem iszik.

Presa morog. – Akkor is féreg! És ne védjed!

– Üdv a hajléktalan klubban!

Presa ingerült. – Nem maradok, felmegyek a fővárosba.

– Ott hol alszol?

– Kocsiban.

Robbantós mosolyog. – Nem rosszabb a padlásnál.

– De meleg víz ebben sincs. Még azt se’ tudom, hogy mit csináljak.

– Azt én se’. Belógok valahová kéményt kotorni, és ott felejtem magam.

Presa elkezd magával ordibálni: – Én meg még tegnap is fát vágtam, hogy a lányom ne fagyoskodjon éjjel! Na, lesheti, hogy én bármiben is segítek ezután!

Robbantós vigyorog. – Úgyse’ tudod megállni, mivel van szíved…

3. FEJEZET

Teréz anya és Mimóza úr hazakeverednek a kényszerpihenőről. A tanyavilág lélegezni kezd. Miheztartás végett, a ház úrnője komoly elszántsággal a szőnyeg szélére állítja fiait. Mimóza úr az ebédlőasztalnál foglal helyet. Csendben figyel, és fülel. Kezdetben!

Teréz anya nagyobb gyermekével, Hópehely Ricsivel kezdi a számtanórát. – Ricsi! Tudod jól, hogy száz meg száz az egyenlő kétszáz, kapsz égy fülest, oszt elszá’sz!

– Tudom, Anya.

Közben a kisebbik csemete, Bábuci vigyorog. – Adjad neki, Anya! Lássuk az előlegöt!

Teréz anya magasba emeli mutatóujját. – Buci! Té csak fogd be!

Hópehely is öccsére szól: – Té csak csön’be lögyé’, puncibubus!

Bábuci nem bírja ki. – Té csak né szójjá’ sémmit, mer’ miattad mönt tönkre a gazdaságunk!

– Miért is? – néz Teréz anya kíváncsian, mire Bábuci:

– Miúta szív alakú Ricsi hombár feje, alig csiná’ valamit itthol. Csak a hableánnya’ foglalkozik, aki mán kétször is mögszívatta.

Hópehely feje elvörösödik, de meg sem szólal.

Teréz anya viszont visszakézből lekever egy sallert Bábucinak. – Mondtam má’, hogy övésre haszná’d az a csöpp pofádat, kisfiam! Gondolom, még mindig a Baltás lánnya’ vagy, azza’ a sznob picsáva’, ugyé?

– Ühüm, – közli Bábuci szemlesütve.

Mimózának tetszik a műsor, kb. két kilót hízik a mája ez idő alatt.

Hópehely nyeregben érzi magát. – Én sé értöm, Anya, de az a szuka teljesen magáho’ láncó’ta Bucit. Nem t’om mit eszik azon a piszkafán. Én má’ rég elzavartam volna a …

Bábuci bátyjára förmed: – Pofád befogod, Lufika! Neköd is tetszött, csak annem, hogy velöm bújt ágyba.

Teréz anya Hópehelynek is kioszt egy nyakast, telibe találva tarkóját.

Ricsi felmordul: – Jaj! Eztet oszt mé’ kaptam, édesanyám?

Teréz anya a mosolygós gyilkos. – Azé’, kisfiam, hogy csön’be lögyé’! Té is!

Erre megszólal Mimóza úr: – Jemélöm, édösöm, hogy ez jám nem vonatkozik.

Teréz anya csókot dob párjának, míg Hópehely beszól az asztalfőn púposkodónak:

– Te szöröncsétlen! Té oszt miúta vagy anyám kölyke?

Mimóza ordít: – Jicsike! Te sémmijekellő, né pintyögjé’! Anyádja koncentjáljá’!

– Té mög a tökfejödön lövő gombócra! – válaszol Hópehely, mire anyjától ismét kap egy fülest.

Meglepődve néz. – Igen, Anya?

– Vise’ködjé’!

– Rön’be, – mondja Hópehely, s miközben Bábuci kineveti, anyja neki is leken egyet az arcába.

Majd Teréz anya folytatja: – Szóva’, visszatértem…

Hópehely egyből beszól: – Igazi terminátor vagy, Anya!

– Pofa be, Ricsi! – néz szigorúan Teréz anya, mire Mimóza is bekapcsolódik a szólásszabadság jogán:

– Nem akajom jájtatni a szám, de én is hazagyüttem, édösöm.

Teréz anya mosolyogva teszi össze kezeit. – Hála égnek! Majdnem belepusztultam a hiányodba, életöm.

Bábuci vigyorog. – A sittön leszbikke’ vótá’, Anya?

Hópehely röhögőgörcsöt kap.

Anyja tenyeressel jutalmazza a kobakját, majd kisebbik fiára mosolyog. – Vótak olyanok is, Bucikám, de én nem é’tem azza’ az opcióva’. Vártam, hogy végre hazagyühessek az én Mimózámhó’.

Hópehely nem bírja ki, hogy ne szóljon: – Ő nem várt tégöd, Anya! Tuti bepasizott a sittön.

Mimóza úr, mint egy idegbeteg, úgy förmed Hópehelyre: – A’ vagy té, buzi! Jicsike, vise’ködjé’! Disznó!

Teréz anya az üvegasztalra csap, s még jó, hogy nem töri össze. – Elég! Én pofázok. Ricsi! Apropó: disznók. Mi lött azza’ a hetvön anyáva’, míg nem vótam itthol?

Mimóza csak beszól: – Én sé’ vótam itthol.

Hópehely röhög. – Hála istönnek! Assé t’om, hogy mi a nyavalyának gyütté’ vissza.

Nincs válasz, csupán Teréz anya felemelt hangja zeng a konyhában: – Ricsi! Figye’sz rám végre?

– Igenis, Anya.

– Na, mi is lött az anyadisznókka’? És né hazudjá’, Ricsi, mer’ úgyis mögt’om!

Bábuci válaszol: – Eladtuk űket. Köllött a zseton, hogy tudjunk tégöd csomagozni a böribe’, Anya.

Teréz anya a fejét ráncolva kidülleszti szemeit és kebleit. – Ennyire hülyének néztök?

Hópehely kezeit tördeli az asztal alatt. – Anya! Nekünk is köllött némi pé’z.

– De mire? Az isten á’djon bennőtöket! Hát van munkahelyötök, ahun fizut kaptok!

A két kölyök lesütött szemekkel hallgat.

Teréz anya folytatja: – Az állatokra gyütt állami támogatás! Mög a fő’dekre is, hogy be lögyenek vetve, hogy takarmány terömjön. A kismalacokat köllött vóna csak ela’nni, ahogy eddig is! Mi vót ebbe’ olyan komp’iká’t?

Hópehely zavartan közli: – Fölújítottam a városi házunkat.

– Mi’csiná’tá’? – néz Teréz anya, mire Hópehely folytatja:

– Hát, mire csajoztam, úgy gondoltam, hogy némi fölújítás ráférne a kecóra.

Teréz anya csípőre tett kézzel áll az asztal mellett, s szigorúan közli: – Nem gond, kisfiam. Majd lédó’gozod, mög törlesztöd felém a fizetésödbű’!

Hópehely lázadozva: – A Buci is kapott belűle, mög ti is!

Erre beszól Bábuci is: – Én alig! És a Mimózának kü’dött csomagokat is számo’jad, Anya!

Mimóza úr felháborodik. – Há’ nagyon mögejötettétök magatokat azza’ az égy pakka’ évönte!

Teréz anya a gyerekeire förmed: – Nem érdeköl, hogy ki mennyit rakott e’, közösen fogtok törleszteni!

– De neköm mos’ sincs munkahelyöm, Anya! – kiáltja Hópehely, mire Bábuci beszól:

– Mer’ kirúgták a benzinkútrú’ ezt a hülyét.

Teréz anya csak pislog. – Igaz ez, kisfiam? Na és miért?

Hópehely gyorsan reagál. – De a Buci most ott dó’gozik. Tűle vonhatod a pé’zt!

Teréz anya fültövön suhintja Hópelyhet. – Nem ezt kérdöztem! Tégöd mié’ mönesztöttek?

Bábuci válaszol a bátyja helyett: – Mer’ hülye! A szerelöm vakká tötte. Mindön traktorosnak o’ccsóbban adott gázolajat.

Teréz anya elsápad. – Te loptá’, Ricsi? Ilyen Gáz Géza vagy?

Hópehely rázza a fejét. – Dehogy loptam, Anya! Csak összekevörtem pár hónapig az árakat.

– Dehát, hogy löhetsz ilyen hülye, kisfiam?

Hópehely Bábucira mutogat. – Ő lopott!

Teréz anya aggodalmasan tekint kisebbik fiára. – Oszt tégöd még nem rúgtak ki, Buci?

Bábuci vállon üti Hópehelyt, majd anyjára pislog. – Velem a kúton mindön rön’be, Anya. Csak itt a határba’ szödtem égy kis gallyat télire.

– Na és? – néz bárgyún Teréz anya, mire Hópehely röhög:

– Ja, csak gyűjtögetött a kis hangya. Égy egész pótkocsiva’ vitt a Baltás lyánynak. De mögbukott útközbe’, mint a Rottenbillör.

– Micsoda? – néz sápadozva Teréz anya Bábucira. – Anya! Má’ visszavittem oda, ahunnan fő’szödtem. A fé’reértésé’ mög e’nézést kértem.

– És? – néz könnyes szemekkel Teréz anya, mire Hópehely nevetve mondja:

– És jó’ fö’jelöntötték!

Bábuci feszült. – Tégöd is a kúton, te barom!

Mimóza úr megtöri szótlanságát. Vigyorogva hunyorog Teréz anyára. – Né aggódjá’, édösöm! Az üzemi szajka fiaidnak mi majd kű’dünk pakkot a sittje.

Teréz anya szomorúan közli: – Ennyi elég vót mára belűletök! Eridjé’, Ricsi, és kű’dd be a cselédöket! A Marcsi is gyűjjön! Né kölljön érte mönnöm!

Hópehely zavarában elsápad. – Hát, az az igazság, Anya, hogy azok most nincsenek idehaza.

Teréz anya őrjöng. – Hogyhogy nincsenek? Hát hun vannak?

Bábuci vigyorog. – A Ricsi bérbe adta űket a cirkuszosok állatkertjibe.

– Mi’csiná’tá’, kisfiam?

– Hát, tudod, Anya, olyanok ezök is, mint az állatok. Gondó’tam, csinálok belűlük égy kis bövételt. És amúgy a Buci is oda jár, fusiba a szart viszi.

Bábuci már mondja is anyjának: – Pé’zt kapok, amié’ elviszöm, mög onnan is, ahová eladom.

Teréz anya a fejét rázza. – Egyik jobb, mint a másik!

Bábuci vigyorog. – Jó’ fizetnek ám az elefántszaré’, Anya!

– Nos, akko’ csak melózzá’, kisfiam! A jövő héttű’ kez’hetöd nálam a törlesztést!

– Na és a Ricsi? Ő nem?

– Ő az élete végéig fizet a sok disznóságé!

Bábuci felháborodva mondja a magáét: – Ez nem igazság! A Ricsi szórta a pé’z javát! Én alig kaptam belűle.

Teréz anya kimérten mondja: – Kisfiam! Olyan ez, mint a mesébe’. Hol vót, hol nem vót… A lényög, hogy kaptá’ belűle. Nem érdeköl, hogy melyőtök mennyit kaszá’t, ketten törlesztitök, és kész. Nincs vita!

Mimóza a párjára mosolyog. – Na végje, hogy a sajkadja á’sz, életöm! Hangod jezgése zene füleimnek.

Hópehely odaszól: – Ha fültövön sóználak, az mög neköm lönne poszáta.

Mimóza kontrázik: – Szonáta, te hülye! És anyádja figyuzzá’ amúgy mög, mej hozzátok dumál!

Hópehely nem hagyja magát. – Té mög pé’dát vöhetné’ a gólyákrú’!

– Hogy éjtve, Jicsike?

– Hát, kő’tözhetné’ Afrikába! Miné’ messzebb a Koros tanyátú’!

Teréz anya véget vet a szópárbajnak. – Elég lögyön a vitábú’! Fiaim! Nagy bejelentenivalóm van számotokra.

Gyerekei kíváncsian nézik.

Teréz anya pislog Mimózára. – Az idén fér’höz mögyök.

– Kihöz? – néz Hópehely kikerekedett szemekkel, s öccse is anyjukra bámul:

– Hát kihöz, Anya?

Mimóza úr feláll az asztaltól, s ingerülten közli a fiúkkal: – Hogyhogy kihöz? Készüljetök, bitangtok! Vá’tozások lösznek. Vagy szoktok, vagy szöktök!

Teréz anya odamegy, és átöleli Mimózát, majd gyermekeire fókuszál. – Mátú’ vége a bohéméletnek! Rönd a lelke mindönnek…

4. FEJEZET

Mivanjani és Jack London élvezi a szabad levegőt. Börtönbüntetésük miatt mindkét jómadarat kitagadta a családja. Bokájukon nyomkövetős lábbilincs. Kissé feszélyezi őket, de az élet már csak ilyen. Úgy döntenek, hogy Mivanjani zártkertjébe költöznek.