Becky Albertalli

Simon és a
Homo Sapiens Lobbi

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: Simon vs. Homo Sapiens Agenda

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2015, Becky Albertalli

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2016

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800872

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Briannek, Owennek és Henrynek

Miattatok írok szerelmes történeteket

1

Meglepően rafinált ez a beszélgetés. Szinte fel sem tűnik, hogy épp megzsarolnak.

A színpad mögött ülünk összecsukható fémszékeken, és Martin a következőt közli velem:

– Elolvastam az e-mailedet.

– Mi van? – kapom fel a fejem.

– Ma. A könyvtárban. Persze nem direkt.

– Elolvastad az e-mailemet?

– Hát, pont utánad használtam a gépet – mondja. – Amikor megnyitottam a Gmailt, a te fiókodat töltötte be. Kijelentkezhettél volna.

Döbbenten bámulok rá. A lábfejével finoman dobol
a széke lábán.

– De mondd, miért kell a kamu név? – kérdezi.

Helyben vagyunk. Mondhatnám, hogy azért kell a kamu név, hogy a Martin Addisonhoz hasonló alakok ne tudjanak a titkos életemről. De mint látjuk, ez remekül bejött.

Gondolom, látott, ahogy ott ülök a gép előtt.

És gondolom, oltári nagy barom vagyok.

Nem hiszitek el, de Martin mosolyog.

– Na mindegy, arra gondoltam, talán érdekel, hogy
a bátyám meleg.

– Hát nem igazán.

Erre rám néz.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezem.

– Semmit. Nézd, Spier, nekem ezzel semmi bajom. Annyira nem nagy ügy.

Leszámítva, hogy kisebb katasztrófa, ha már itt tartunk. Vagy még inkább egy cseszettül nagy katasztrófa, attól függően, hogy Martin be tudja-e fogni a száját.

– Ez most elég kínos szitu – jegyzi meg Martin.

Azt sem tudom, erre mit válaszolhatnék.

– Na mindegy – folytatja –, elég nyilvánvaló, hogy nem akarod, hogy bárki megtudja.

Na ne! Tényleg nem akarom? Bár magától a coming-out részétől nem igazán tartok.

Azt hiszem, nem attól tartok.

Viszont az egész mindenféle kínos jelenetek melegágya, és nem teszek úgy, mintha várnám. De valószínűleg nem ez lenne a világ vége. Számomra nem.

A gond az, hogy nem tudom, Blue számára mit jelentene, ha Martin éppenséggel mégis elmondja valakinek. Az van, hogy Blue eléggé védi a magánszféráját. Olyasvalaki, aki nem felejtene el kijelentkezni az e-mail fiókjából. Olyasvalaki, aki lehet, hogy sosem bocsátja meg nekem, hogy ennyire figyelmetlen voltam.

Szóval talán azt akarom ezzel mondani, hogy nem tudom, mit jelentene nekünk. Blue-nak és nekem.

De komolyan… El sem hiszem, hogy Martin Addisonnal beszélgetek erről. Hogy pont ő az, aki utánam jelentkezett be a Gmailbe. Azt tudnotok kell, hogy igazából sosem használtam volna a könyvtári számítógépet, csak itt le van tiltva a Wi-Fi. És ma sem bírtam kivárni, míg hazaérek, hogy
a saját laptopomat használjam. Úgy értem, még arra sem volt türelmem, hogy a parkolóban nézzem meg a mobilomon.

Mert ma reggel írtam Blue-nak a titkos fiókomból. És ez elég fontos e-mail volt.

Csak meg akartam nézni, hogy válaszolt-e.

– Pedig szerintem senki nem akadna ki – mondja Martin. – Légy az, aki vagy.

Nem is tudom, hol is kezdjem. Itt ez a heteró srác, aki alig ismer, és jön a tanácsaival a coming-outról. Erre muszáj forgatnom a szemem.

– Oké, a lényeg, hogy nem fogom megmutatni senkinek – teszi hozzá.

Egy percig, én buta, nagy megkönnyebbülést érzek.
De egyszer csak leesik.

– Megmutatni? – teszem fel a kérdést.

Martin elpirul, és piszkálni kezdi a pulóvere ujját. Van valami az arckifejezésében, amitől összeugrik a gyomrom.

– Csak nem… lőttél egy screenshotot vagy valami?

– Hát… erről akartam beszélni veled.

– Bocs… Lőttél egy kibaszott screenshotot?!

Összeszorítja a száját, és elnéz a vállam felett.

– Na mindegy – szólal meg végül –, tudom, hogy jóban vagytok Abby Susóval, szóval csak azt akartam kérni…

– Ez most komoly? Inkább mi lenne, ha visszatérnénk arra, hogy miért csináltál képet az e-mailjeimről?!

Hallgat.

– Úgy értem, arra gondoltam, talán segítesz, és bemutatsz Abbynek.

Majdnem felnevetek.

– Hogy mi? Azt akarod, hogy szóljak pár jó szót az érdekedben?

– Hát igen.

– És mégis mi a francért tenném?

Rám néz, és akkor hirtelen megértem. Ez az Abby-dolog. Ezt akarja tőlem cserébe azért, hogy nem teszi közkinccsé a kibaszott magánlevelezésem.

És Blue üzeneteit.

Jesszusom. Úgy értem, azt hittem, Martin ártalmatlan. Hogy őszinte legyek, egy kicsit nyálas és különc, nem mintha ez olyan szörnyű lenne. És eddig egész vicces srácnak tartottam.

Csak épp most nincs kedvem nevetni.

– Te komolyan rá akarsz kényszeríteni – jelentem ki.

– Kényszeríteni? Ne már. Nem erről van szó.

– Akkor miről?

– Semmiről. Vagyis bejön nekem a lány. És arra gondoltam, hogy esetleg szívesen segítenél. Meghívsz valahova, ahol ő is ott lesz. Nem tudom.

– És mi van, ha nem? Kiteszed az üzeneteket a Facebookra? Vagy a kibaszott Tumblrre?

Jesszus. A sulis Tumblr: a Creekwood gimi pletykaközpontja. Egy napon belül az egész iskola tudni fogja.

Mindketten hallgatunk.

– Csak úgy gondolom, ez olyan helyzet, amiben segíthetünk egymásnak – szólal meg végül Martin.

Nagyot nyelek.

– Marty, te jössz – kiált le Ms. Albright a színpadról.
– Második felvonás, harmadik jelenet.

– Mindegy, gondolkozz rajta – áll fel a székéről.

– Ó, mindenképp. Hiszen ez annyira frankó ötlet – mondom.

Rám néz. És megint ez a csend.

– Fogalmam sincs, mit akarsz, mit mondjak erre – teszem hozzá végül.

– Na mindegy – vállat von.

És azt hiszem, még az életben nem vágytam rá ennyire, hogy valaki elhúzzon. Az ujja már végigsimít a függönyön, amikor visszafordul.

– Csak merő kíváncsiságból. Ki az a Blue?

– Senki. Kaliforniában él.

Ha Martin azt hiszi, hogy elárulom Blue-t, akkor irtó nagy barom.

Blue nem Kaliforniában lakik, hanem Shady Creekben, és a mi sulinkba jár. És nem Blue az igazi neve.

Konkrét személy. Lehet, hogy ismerem is. De nem tudom, kicsoda. És nem is vagyok biztos benne, hogy tudni akarom.

Komolyan nem vagyok abban a hangulatban, hogy találkozzam a családommal. Talán egy órám lehet vacsoráig, ami azt jelenti, egy órám van arra, hogy az iskolai napomról összehozzak valami poénos történetfolyamot. A szüleim már csak ilyenek. Nem mondhatom simán azt, hogy messziről láttuk, hogy a franciatanárnak becsúszott a bugyija a fenekébe, vagy hogy Garrett elejtette a tálcáját az ebédlőben. A szüleimmel való beszélgetés fárasztóbb, mintha blogot vezetnék.

De azért vicces az egész. Régebben imádtam a vacsora előtti dumálást és a káoszt. Mostanában azonban alig várom, hogy kirohanjak az ajtón. Ma meg főleg. Csak annyi időre állok meg, hogy rácsatoljam Bieber nyakörvére a pórázt, és már kint is vagyunk.

A Tegan and Sarát hallgatom az iPodomon, hogy ellazuljak. De egyfolytában Blue-n és Martin Addisonon jár az eszem, meg hogy milyen iszonyatos volt a mai próba.

Szóval Martin belezúgott Abbybe, mint minden vérciki heteró srác az emelt szintűn. És csak annyit akar tőlem, hogy rángassam magammal, amikor Abbyvel lógok. Ha így nézem, nem is olyan nagy ügy.

Leszámítva azt az apróságot, hogy megzsarolt. És ezzel Blue-t is zsarolja. Ez az, ami miatt legszívesebben felrúgnék valamit.

De a Tegan and Sara segít. Az is, hogy átsétálok Nickhez. A levegő csípős, amilyen ősz elején szokott lenni, és a szomszédok már elkezdték kipakolni a halloweeni tököket a lépcsőre. Imádom. Egész kicsi korom óta imádom.

Bieberrel Nickék hátsó kertjén át, az alagsoron keresztül megyünk be. Egy hatalmas tévé áll az ajtóval szemben, amin éppen Templomosokat vegzálnak. Nick és Leah két hintaszéket vonszolt oda, hogy abban ücsörögve játsszanak. Ahogy elnézem, egész délután meg sem mozdultak.

Nick leállítja a játékot, amikor belépek. Nick már csak ilyen. A gitárját le nem tenné a kedvedért, de a videójátékot leállítja.

– Bieber! – kiált Leah. Pár másodperc, és a kutyám már esetlenül fel is tolta a fenekét Leah ölébe, a nyelvét kidugja, és a mellső lábával dobol.

– Nem, semmi gond. Köszönj csak a kutyának. Mintha itt se lennék.

– Ó, szeretnéd, ha a te füledet is megvakargatnám?

Erre elmosolyodok. Ez jó. Minden a legnagyobb rendben.

– Megtaláltátok az árulót? – kérdezem.

– Meg is öltem – paskolja meg Nick a kontrollert.

– Baró.

Komolyan, egyáltalán nem érdekel az asszaszinok testi épsége, sem a Templomosoké, sem egyéb játékos karakteré. De azt hiszem, szükségem van erre. Szükségem van a videójátékok erőszakos jeleneteire, az alagsori szagokra, Nick és Leah közelségére. A beszédek és hallgatások ritmusára.
A lusta október közepi délutánokra.

– Simon, Nick még nem is hallott a bugyi à la farpofáról.

– Óóó, bugyi à la farpofa. C’est une histoire touchante.

– Lehetne angolul? – kérdezi Nick.

– Vagy mutogasd el – teszi hozzá Leah.

Mint kiderül, egész tehetségesen játszom el, ahogy próbálom kirángatni az alsóm a farpofák közül.

Talán tényleg szeretek színészkedni. Egy kicsit.

Mintha sikerülne felidézni azoknak a hatodikos osztálykirándulásoknak a hangulatát Nickkel és Leah-val. Nem is tudom, hogy magyarázhatnám el. De amikor csak mi hárman vagyunk, jönnek ezek a tökéletes, buta pillanatok. Martin Addison nem létezik az ilyen pillanatokban. Titkok sincsenek.

Buta. Tökéletes.

Leah feltépi a szívószál papírcsomagolását: mindketten egy-egy hőtartó poharat szorongatnak, benne a Chick-fil-A édes teájával. Személy szerint jó ideje nem jártam a Chick-fil-A-ben. A tesóm úgy hallotta, hogy pénzt adományoznak melegellenes megmozdulásokra, és azt hiszem, onnantól kezdve éreztem, hogy kínos ott ennem. Még akkor is, ha az oreós turmixuk maga a habos ízmennyország. Nem mintha ezt szóba hozhatnám Nick és Leah előtt. Nem igazán beszélek senkivel melegkérdésekről. Kivéve Blue-t.

Nick belekortyol a teájába, nagyot ásít, és Leah azonnal megpróbál egy kis papírgalacsint a szájába dobni. De Nick még időben becsukja a száját.

Leah vállat von.

– Csak ásítozz, Csipkejózsika.

– Miért vagy ilyen fáradt?

– Mert keményen bulizok. Egész éjjel. Minden éjjel
– mondja Nick.

– Már amennyiben a bulizás alatt a matekházit érted.

– LÉNYEGTELEN, LEAH – hátradől, és megint ásít egyet. Ez alkalommal Leah papírgalacsinja Nick szája szélét súrolja.

Nick visszadobja neki.

– Szóval vannak ezek a fura álmaim – teszi hozzá.

A szemöldököm felszökik.

– Pfúj. Túl sok infó.

– Á. Nem olyan álmok.

Leah fülig vörösödik.

– Nem, csak… – folytatja Nick – …sima fura álmok. Például azt álmodtam, hogy a fürdőszobában vagyok, teszem be a kontaktlencsémet, és nem jövök rá, hogy melyik lencsét melyik szemembe kell tenni.

– Oké. És akkor mi van? – Leah beletemeti az arcát Bieber bundájába, a hangját alig lehet hallani.

– Semmi. Felébredtem, betettem a lencséket, ahogy szoktam, és minden rendben volt.

– Ilyen unalmas álmot még sosem hallottam – mondja Leah. A következő pillanatban hozzáteszi: – Nem ezért jelölik meg a kontaktlencsetartó jobb és bal felét?

– Vagy ezért kellene mindenkinek szépen szemüveget hordania, és nem piszkálni a szemgolyóját… – Törökülésben lehuppanok a szőnyegre. Bieber lecsusszan Leah öléből, és odacaplat hozzám.

– És azért is, mert a szemüveg miatt úgy nézel ki, mint Harry Potter, ugye, Simon?

Csak egyszer. Egyetlen egyszer mondtam ezt.

– Hát szerintem a tudatalattim akar üzenni valamit.
– Nick elég szemellenzős tud lenni, amikor rátör az intellektuel hangulat. – Az álom témája nyilvánvalóan a látás.
Mi az, amit nem látok? Mi van a holttérben?

– A zenegyűjteményed.

Nick hátraveti magát a játszószékben, és megint belekortyol a teába.

– Azt tudtad, hogy Freud a saját álmait elemezte, miközben az elméletén dolgozott? És hitte, hogy minden álom tudat alatt a vágyakozás beteljesítése?

Leah-val összenézünk, és látom, hogy ugyanarra gondolunk. Nem számít, hogy nagy valószínűséggel Nick marhaságokat hord össze, mert ilyenkor, amikor filozofálgatós hangulatban van, egy kicsit ellenállhatatlan lesz.

Természetesen szigorú elveim vannak: nem szeretek bele heteró srácokba. Legalábbis nem köztudottan heteró srácokba. A lényeg, hogy elvi alapon nem esek bele Nickbe. Nem úgy, mint Leah. És ez mindenféle gondot okozott eddig, főleg most, hogy Abby is képbe került.

Először nem értettem, Leah miért utálja Abbyt, és amikor szemtől szembe rákérdeztem, nem jutottam semmire.

– Ó, nagyon klassz csaj. Úgy értem, pomponlány. És helyes, meg vékony. Ettől már eleve csodálatos, nem?

Azt tudnotok kell, hogy senki sem tud olyan mesterien faarccal beszélni, mint Leah.

Végül észrevettem, hogy Nick helyet cserélt Bram Greenfelddel ebédnél – szándékos helycsere azzal a céllal, hogy közelebb ülhessen Abbyhez. Aztán a tekintete. Nick Eisner híres áhítatos, szerelmetes tekintete. Már végigjártuk ezt a hányingerkeltő utat Amy Everett-tel még az első gimis évünk végén. Habár el kell ismernem, van valami lenyűgöző abban, hogy Nick milyen idegesen energikus, amikor tetszik neki valaki.

Amikor Leah meglátja rajta ezt az arckifejezést, egyszerűen lezár.

Ami azt jelenti, hogy mégiscsak van egy jó okom arra, hogy Martin Addison szárnysegédje és randiszervező csicskája legyek. Ha Martin és Abby összejönnek, akkor talán a Nick-probléma is megszűnik. Akkor Leah végre lenyugodhat a fenébe, és helyreáll a világegyetem egyensúlya.

Szóval nem csak rólam és a titkaimról van szó. Sőt, a legkevésbé rólam van szó.

2

Feladó: hourtohour.notetonote@gmail.com

Címzett: bluegreen118@gmail.com

Dátum: október 17. 00:06

Tárgy: Re: mikor jöttél rá?

Ez elég izgi történet, Blue. Úgy értem, a felső tagozat egy végtelenített horrorfilm volt. Persze nem végtelen, mert vége lett, csak épp az egész beleég az ember lelkébe. Nem számít, ki vagy.
A serdülőkor senkit nem kímél.

Csak kíváncsiságból – láttad már a kérdéses férfit az apád esküvője óta?

Nem is tudom, én mikor jöttem rá. Sok apró részletből állt össze. Például volt az a furcsa álmom Daniel Radcliffe-ről. Vagy hogy mennyire odavoltam felsősként a Passion Pitért, aztán egyszer csak leesett, hogy nem is a zenéjük miatt.

Aztán nyolcadikban volt egy barátnőm. Tudod, amire már azt mondjuk, „járunk”, de a sulin kívül nem igazán mentünk sehova. Sőt, a suliban sem igazán csináltunk semmit. Talán megfogtuk egymás kezét. Szóval együtt mentünk el
a nyolcadikos buliba, de én a haverjaimmal egész este csak Fritost ettem, és a lelátó mögül lestem a többieket. Aztán odajön hozzám egy ismeretlen lány, és közli velem, hogy a barátnőm a tornaterem előtt vár. Elvileg ki kellett volna mennem, hogy megkeressem, és azt hiszem, meg kellett volna csókolnom. Tudod, csukott szájjal, ahogy felsőben szokás.

És most jön az a pillanat, amire a legbüszkébb vagyok: elrohantam, és elbújtam a mosdóban, mint egy szerencsétlen óvodás. Még a fülke ajtaját is magamra zártam, és felguggoltam a vécé tetejére, nehogy kilátszódjon a lábam. Nem mintha a lányok be akartak volna törni, hogy kirángassanak. Komolyan mondom, az egész estét odabent töltöttem. És utána soha többet nem beszéltem a barátnőmmel.

Ráadásul Valentin nap volt. Mert én ilyen jó fej tudok lenni. Na igen, ha teljesen őszinte akarok lenni, el kell ismernem, akkor már tudtam. Leszámítva azt, hogy azóta volt két másik barátnőm is.

Azt tudod, hogy már hivatalosan is ez a leghosszabb e-mail, amit valaha írtam? Nem vicc. Könnyen lehet, hogy te vagy az egyetlen ember, aki 140 karakternél többet kapott tőlem. Elég klassz, nem gondolod?

Na mindegy, szerintem most kilépek. Nem hazudok, elég furcsa napom volt.

Jacques

Feladó: bluegreen118@gmail.com

Címzett: hourtohour.notetonote@gmail.com

Dátum: október 17. 20:46

Tárgy: Re: mikor jöttél rá?

Én vagyok az egyetlen? Ez határozottan csodás. Megtisztelve érzem magam, Jacques. Vicces, mert én sem nagyon szoktam e-mailezni. És ilyesmiről senkivel sem beszélek. Csakis veled.

Ami azt illeti, szerintem hihetetlenül szomorú lenne, ha a legbüszkébb tényleg erre a felsős pillanatra lennél. El sem tudod képzelni, mennyire utáltam a felső tagozatot. Emlékszel, milyen az, amikor a többiek üres tekintettel néznek rád, és azt mondják: „hm, oookééé”, miután befejezted a mondandódat? Egyszerűen mindenki az értésedre adja, hogy bármit gondolsz vagy érzel, totál egyedül vagy. Természetesen a legrosszabb az volt, hogy én is így viselkedtem másokkal. Már az emléktől is elémelyedek.

Szóval alapvetően azt akarom mondani, hogy tényleg ne ostorozd önmagad. Mindannyian rettenetesek voltunk akkoriban.

A kérdésedre válaszul: igen, párszor láttam az esküvő óta – talán évente kétszer-háromszor.
A mostohaanyám elég sok családi összejövetelt meg ilyesmit szervez. A kérdéses férfi pedig házas, és azt hiszem, a felesége épp gyereket vár. De nem kínos, mivel az egész csak a fejemben történt. Elég elképesztő, nem? Valaki képes szexuális identitásválságot okozni, és még csak nem is sejti. Őszintén szólva, valószínűleg még mindig az unokatestvére fura tizenkét éves mostohafiaként gondol rám.

Szóval azt hiszem, elég nyilvánvaló a kérdésem, de azért felteszem: ha tudtad, hogy meleg vagy, miért jöttél össze lányokkal?

Sajnálom, hogy fura napod volt.

Blue

Feladó: hourtohour.notetonote@gmail.com

Címzett: bluegreen118@gmail.com

Dátum: október 18. 23:15

Tárgy: Re: mikor jöttél rá?

Blue, igen, az a rettegett „okééé”, amit mindig felvont szemöldök és apró segglyukká csücsörített száj kísér. És igen, én is mondtam. Felsőben mindannyian elég cikik voltunk.

Azt hiszem, a barátnős részt kissé nehéz lesz kimagyarázni. Csak úgy megtörténtek a dolgok. A nyolcadikos kapcsolat nyilván totál káosz volt, szóval az nem számít. Ami a másik kettőt illeti: alapvetően barátok voltunk, aztán megtudtam, hogy tetszem nekik, és elkezdtünk járni. Aztán szakítottunk, igazából mindketten dobtak, de elég fájdalommentesre sikerült. Még mindig barátok vagyunk azzal a lánnyal, akivel elsőben jártam.

Most őszintén? Azt hiszem, igazából azért volt barátnőm, mert nem hittem el száz százalékig, hogy meleg vagyok. Vagy talán nem gondoltam tartósnak.

Tudom, most valszeg azt gondolod: okééé.

Jacques

Feladó: bluegreen118@gmail.com

Címeztt: hourtohour.notetonote@gmail.com

Dátum: október 19. 08:01

Tárgy: a kötelező…

Okééééééééééééééééééééé.

(Szemöldök fel, segglyuk csücsör, stb.)

Blue

3

A legszarabb ebben a Martin szituban az, hogy nem beszélhetek róla Blue-val. Nem szoktam meg, hogy titkolózom előtte.

Úgy értem, egy csomó dolog van, amit nem mondunk el egymásnak. Mindenféle komoly dologról elbeszélgetünk, de az egymás beazonosítására alkalmas részleteket kerüljük: nem említjük a barátaink nevét vagy bármi konkrétumot az iskolával kapcsolatban. Kerülünk minden olyasmit, amiről korábban azt hittem, hogy meghatároznak. De ezekre nem titkokként gondolok. Ez inkább afféle kimondatlan egyezség.

Ha Blue hús-vér harmadikos lenne a Creekwood gimiben szekrénnyel, félévi átlaggal meg Facebook-profillal, egészen biztosan semmit sem mondanék el neki. Vagyis persze igazi harmadikos a Creekwoodban. Tudom. De mégis, valamiképp a laptopomban lakik. Nehéz elmagyarázni.

Én találtam rá. Hol máshol, mint a Tumblrön. Augusztusban, rögtön az iskolakezdés előtt. A Creeksecrets elvileg egy olyan oldal, ahol név nélkül posztolhatsz vallomásokat meg titkos random gondolatokat, a többiek pedig kommentelhetnek rá, de igazából senki sem ítélkezik. Kivéve persze, hogy lassan az egész afféle fekete lyukká züllött, tele pletykával, borzalmas versekkel és félregépelt bibliai idézetekkel. De persze így is, úgy is függőséget okoz.

Itt találtam rá Blue posztjára. Valamiért megszólított.
És még azt se hiszem, hogy csak a melegtéma miatt. Nem tudom. Tulajdonképp csak öt sor volt, de nyelvtanilag pontos, furcsán költői, és teljesen más, mint bármi, amit korábban olvastam.

Azt hiszem, sütött belőle a magány. És a poén az, hogy én nem is tartom magamat magányosnak. De mégis volt valami ismerős abban, ahogy Blue leírta az érzéseit. Mintha a fejemből szedte volna a gondolatokat.

Arról beszélt, mikor kívülről tudjuk egymás gesztusait, de fogalmunk sincs, mi zajlik bennük. Mintha az emberek házak lennének, tágas szobákkal, de kicsi ablakokkal.

És hogy még így is annyira kiszolgáltatottnak érezzük magunkat.

Hogy egyszerre bujdokol, és mégis kiszolgáltatva érzi magát, mert meleg.

Kicsit bepánikoltam, és magamra ismertem, amikor ezt a részt olvastam, de ott volt az a kis csendes zümmögő izgalom a háttérben.

Az embereket elválasztó óceánról beszélt. És hogy az az értelme mindennek, hogy megtaláljuk a partot, ahova érdemes kiúsznunk.

Értitek, egyszerűen meg kellett ismernem.

Végül összeszedtem a bátorságomat, hogy kommentben megírjam az egyetlen dolgot, ami eszembe jutott erről: „EZ!” Csupa nagybetűvel. Aztán megírtam neki az e-mail-címem. A titkos Gmail-fiókomét.

A következő héten végig azon pörögtem, hogy rám ír-e vagy sem. És írt. Később elárulta, hogy a kommentem egy picit felzaklatta. Ő kifejezetten óvatos típus. Nyilvánvalóan óvatosabb, mint én. Elég biztos vagyok benne, hogy ha Blue tudomást szerez arról, hogy Martin Addison screenshotot csinált a levelezésünkről, ki fog akadni. De olyan blue-s módon fog kiakadni.

Azaz többé nem ír nekem.

Pontosan emlékszem, milyen érzés volt meglátnom azt az első e-mailt a bejövő üzenetek között. Kicsit szürreális. Meg akart ismerni. Ez után pár napig a suliban úgy éreztem, mintha egy film szereplője lennék. Szinte láttam magam, ahogy a kamera az arcomra közelít, és az betölti a képernyőt.

Furcsa, mert a való életben nem vagyok főszereplő. Talán a legjobb haver.

Azt hiszem, egészen addig nem tartottam magam érdekesnek, míg Blue annak nem talált. Szóval nem árulhatom el neki. Inkább nem veszíteném el.

Martint messziről kerülöm. Egész héten – az órákon és a próbán is – láttam, hogy próbálja elkapni a tekintetem. Tudom, hogy gyávának tűnök. Ettől az egész helyzettől gyávának érzem magam. Ami nagy marhaság, mert már eldöntöttem, hogy segítek neki. Vagy meghajlok a zsarolás előtt. De mindegy is, minek nevezzük. Őszintén szólva, kicsit hányingerem van ettől.

A vacsora alatt elég szórakozott vagyok. A szüleim ma este a szokottnál is vidámabbak, mert ma van A Nagy Ő-est. Halál komoly. Igen, a valóságshow-ról beszélek. Mind megnéztük tegnap a műsort, de ma skype-olunk Alice-szal, aki a Wesleyanre jár, és kivesézzük az epizódot. Ez az új Spier-féle családi hagyomány. Ég a képem, mert olyan iszonyatosan röhejes.

Nem is tudom. A családom mindig is ilyen volt.

– És hogy van Leo és Nicole? – kérdezi apu evés közben, és a villa széle mellett megremeg a szája. Ez az apu-humor csúcsa: megcseréli Leah és Nick nemét.

– Csodásan – válaszolom.

– LOL, apu – mondja Nora unottan. A kishúgom. Mostanában rákapott arra, hogy beszéd közben SMS-rövidítéseket használ, pedig szöveges üzenetben sosem írná le ezeket. Feltételezem, ironikusnak szánja. Rám néz. – Si, láttad Nicket, ahogy kint gitározik az átriumban?

– Úgy tűnik, Nick barátnőre vadászik – jegyzi meg anyu.

Hú de vicces, anyu, mert tudod mi a szitu? Épp most próbálom megakadályozni, hogy Nick összejöjjön azzal a lánnyal, aki tetszik neki, és Martin Addison ne mondja el az egész sulinak, hogy meleg vagyok. Ó, említettem már, hogy meleg vagyok?

Úgy értem, mégis hogy lehet ilyesmibe belevágni?

Talán New Yorkban más lenne, de arról fogalmam sincs, hogyan kell Georgiában melegnek lenni. Közel lakunk Atlantához, szóval tudom, hogy lehetne rosszabb is. De Shady Creek nem éppen a progresszív gondolkodás fellegvára. A suliban van egy-két srác, aki nyíltan vállalja, és egyesek húzzák is őket rendesen. Persze nem erőszakoskodnak. De a „buzi” szó nem ritkán hangzik el. És azt hiszem, van pár leszbikus és biszex lány is, de szerintem a lányokkal más a helyzet. Talán könnyebb. Ha valamit megtanultam a Tumblrön, az, hogy sok srác szerint dögös, ha egy lány leszbikus.

Habár azt hiszem, ez visszafelé is megtörténik. Vannak olyanok, mint Leah, akik ilyen yaoi ceruzarajzokat készítenek, és felteszik a netre.

Ami engem nem zavar. Leah rajzai kifejezetten klasszak.

És Leah a slash fanfictionért is rajong. Múlt nyáron elég kíváncsi lettem ahhoz, hogy rákeressek a neten, és utánaolvassak. Nem hittem a szememnek, mennyi mindenből lehet válogatni. Harry Potter és Draco Malfoy a Roxfort létező összes seprűtartójában ezerféleképp kavar. Olyat is találtam, aminek elég tisztességes volt a nyelvezete, így egész éjjel fennmaradtam és azokat olvastam. Elég furcsa pár hét volt. Azon a nyáron tanultam meg, hogyan kell mosni. Van olyan zokni, amit jobb, ha nem az ember anyukája mos ki.

A nappaliban vacsora után Nora bekapcsolja a Skype-ot a PC-n. A kameraablakban megjelenik a kissé zilált Alice, valószínűleg a haja miatt tűnik annak: szalmaszőke és kócos. Mindhármunknak rettenetes a haja. A háttérben látszik Alice vetetlen, párnával telepakolt ágya, és valaki beszerzett egy kerek rongyszőnyeget, ami azt a kevés szabad padlórészt is lefedi. Még mindig furcsa elképzelni, hogy Alice egy minneapolisi csajjal osztja meg a koleszszobát. Ki a fene gondolta volna, hogy egyszer sportra utaló nyomokat látok Alice szobájában? Minnesota Twins, nem semmi.

– Oké, pixelesek vagytok. Mindjárt… Na, most jó. Istenem, apu, az egy rózsa?

Apu egy rózsát tart a kezében, és a webkamerába nézve felvihog. Nem viccelek! A családom halálosan komolyan veszi A Nagy Ő-t.

– Simon, utánozd Chris Harrisont!

Közlöm a tényt: végtelenül és határozottan zseniálisan tudom Harrisont utánozni. Legalábbis rendes körülmények között. De ma nem hozom a szokott formám.

Kifejezetten szétszórt vagyok. És nem csak amiatt, hogy Martin lementette az e-maileket. Maguk az e-mailek miatt. Azóta, hogy Blue rákérdezett, furcsán érzem magam a barátnő dologgal kapcsolatban. Vajon azt gondolja, hogy kamuzok? Az a benyomásom, hogy ő amint rájött, hogy meleg, nem randizott lányokkal. Ilyen egyszerű.

– Szóval Michael D. azt állítja, hogy a fantáziaszobát csak beszélgetésre használta – mondja Alice. – Ti ezt elhiszitek?

– Egy percig sem – válaszol apu.

– Mindig ezt mondják – jegyzi meg Nora. Oldalra hajtja a fejét, és csak most veszem észre, hogy öt piercing is van a fülcimpáján körben.

– Ugye!? – folytatja Alice. – Bubi, te mit mondasz?

– Nora, ezt mikor csináltattad? – mutatom a saját fülcimpámon.

Elpirul.

– Múlt hétvégén?

– Muti! – kapcsolódik be Alice. Nora a webkamera felé fordítja a fülét. – Azta!

– Úgy értem, mégis miért? – kérdezem.

– Mert így akartam.

– De miért ilyen sokat?

– Nem beszélhetnénk inkább a fantáziaszobáról? – kérdezi. Nora mindig zavarba jön, ha rá irányul a figyelem.

– Szóval a fantáziaszoba – mondom. – Tuti, hogy azt csinálták. Egész biztos vagyok benne, hogy a fantáziába a beszélgetés nem tartozik bele.

– De ez nem feltétlenül jelent közösülést.

– Anyu! Jesszusom.

Azt hiszem, egyszerűen csak könnyű volt fenntartani olyan kapcsolatokat, ahol nem kell aggódni a sok megalázás miatt, csak mert vonzódsz a másikhoz. Igen, jól kijövök
a lányokkal. A csókolózás is oké. A randizást is egész jól meg lehetett oldani.

– És mi van Daniel F-fel? – kérdezi Nora, és egy hajtincset a füle mögé simít. Komolyan, ezek a piercingek. Nem értem.

– Oké. Daniel F a legdögösebb – mondja Alice. Anyu és Alice mindig a „nasi a szemnek” kifejezést használják, ha ezekről a pasikról beszélnek.

– Most viccelsz? – döbben meg apu. – Az a meleg faszi?

– Daniel nem meleg – tiltakozik Nora.

– Kislányom, az ürge egy egyszemélyes Pride felvonulás. Vele fűtik a fél várost.

Az egész testem megfeszül. Leah egyszer azt mondta, jobban elviselné, ha őt kövéreznék le, mintha ott kellene ülnie, és hallgatni, ahogy egy másik lányt cikiznek a súlya miatt. Ami azt illeti, ezzel én is így vagyok. Nincs annál rosszabb, mint amikor titokban megaláznak ilyen beszólások.

– Apu, fejezd be – mondja Alice.

Erre apu rázendít az Eternal Flame című Bangles számra.

Sosem tudom, hogy apu ezeket komolyan mondja, vagy csak Alice-t akarja heccelni vele. Úgy értem, ha tényleg ezt gondolja, akkor jobb tudni. Még akkor is, ha ezt a tudást képtelenség visszacsinálni.

Szóval a másik gondom a menzán a közös asztal. Még nem telt el egy hét a zsarolós beszélgetés óta, de Martin odaszól, amikor megyek a megpakolt tálcámmal a helyemre.

– Mit akarsz, Martin?

Az asztalunkra pillant.

– Van egy plusz hely?

– Hát – szegem le a tekintetem. – Nem igazán.

Jön az a kínos csend.

– Már így is nyolcan ülünk itt.

– Nem tudtam, hogy mindenkinek bérelt helye van.

Fogalmam sincs, erre mit válaszolhatnék. Mindenki a szokott helyén ül. Eddig azt hittem, ez a világegyetem egyik íratlan törvénye.

Októberben az ember már nem cserél csak úgy asztalt.

Ráadásul ez egy fura csapat, de működik. Nick, Leah és én. Leah két haverja, Morgan és Anna, akik mangát olvasnak, feketével rajzolják körbe a szemüket, és alapvetően felcserélhetőek egymással. Éppenséggel jártunk Annával elsőben, de még mindig az a véleményem, hogy Morgannel felcserélhetőek.

Aztán ott vannak Nick focis haverjai: a kínosan hallgatag Bram és a félig baromarc Garrett. És Abby. Washingtonból költözött ide még a tanév elején, és valahogy hamar összekattantunk. A sors és az „ábécésorrendes házi feladat kijelölés” keze van benne.

Na mindegy, nyolcan vagyunk. És a jelentkezést már lezártuk. Már így is két pluszszéket préseltünk a hatszemélyes asztal mellé.

– Hát jó – Martin visszabillenti a székét, amin ül, és a mennyezetet nézi. – Csak azt hittem, ugyanazt akarjuk ezzel az Abby dologgal kapcsolatban, de…

És felvont szemöldökkel rám néz. Komolyan.

Szóval nem igazán pontosítottuk ennek a zsarolós egyezségnek a részleteit, de úgy nézem, valahogy így kell elképzelni: Martin bármit kérhet tőlem. És nekem azt elvileg meg kell tennem.

Baromi jó, mondhatom.

– Nézd, én tényleg akarok segíteni.

– Ha te mondod, Spier.

– Figyu – lehalkítom a hangom, szinte már suttogok.
– Beszélek vele meg minden. Oké? De hagyd, hogy a magam módján intézzem.

Vállat von.

Egész végig érzem a hátamban a tekintetét, míg megyek az asztalunkhoz.

Normálisan kell viselkednem. Nem mintha mondhatnék bármit is. Vagyis persze mondanom kell Abbynek valamit Martinról, gondolom. De az a tökéletes ellentéte lesz annak, amit mondani szeretnék.

Lehet, hogy kicsit nehéz lesz ezt a gyereket megkedveltetnem Abbyvel. Mert valahogy ki nem állhatom.

De azt hiszem, ez most tökre nem lényeges.

Leszámítva azt, hogy telnek a napok, és még mindig sehogy sem intéztem a dolgot. Nem beszéltem Abbyvel, nem hívtam meg Martint sehova, és nem is zártam össze őket valamelyik üres tanteremben. Őszintén szólva, gőzöm sincs, hogy Martin mit akar.

Valahol azt remélem, még jó sokáig megúszom, hogy megtudjam. Ameddig emberileg lehetséges. Azt hiszem, mostanában jó sokszor sikerült eltűnnöm. Vagy rátapadnom Nickre és Leah-ra, hogy Martin véletlenül se akarjon odajönni beszélni velem. Kedden bekanyarodok a parkolóba, és Nora kipattan – de amikor nem megyek utána, visszadugja a fejét a kocsiba.

– Hé, te nem jössz?

– Majd valamikor – válaszolom.

– Rendben. – Kis szünet után hozzáteszi: – Jól vagy?

– Mi? Ja, igen.

Végigmér.

– Nora, hidd el, jól vagyok.

– Oké – mondja, és hátralép. Halk kattanással csukja be az ajtót, és elindul a bejárat felé. Nora időnként zavarba ejtően jó megfigyelő, de néha elég kínos vele beszélni erről-arról. Egészen addig észre sem vettem ezt, míg Alice el nem ment a koleszba.

Egy darabig eljátszogatok a telefonommal, frissítem az e-maileket, és klipeket nézek a YouTube-on. Egyszer csak valaki kopog az anyósülés melletti ablakon. Nagyot ugrok ijedtemben. Szerintem lassan már mindenhol Martin felbukkanására számítok. Kivéve, hogy ez most Nick. Intek neki, hogy szálljon be.

Bemászik az ülésre.

– Mit csinálsz?

Messziről elkerülöm Martint.

– Klipeket nézek – felelem.

– Ó, apám. Tökély. Itt ez a szám a fejemben…

– Ha a Who-tól van – közlöm vele –, vagy Def Skynyrdtől, vagy hasonlótól, akkor szó sem lehet róla.

– Nem hiszem el, hogy Def Skynyrdöt mondtál.

Imádom Nicket heccelni.

Végül kompromisszumként elkezdjük nézni a Kalandra fel! egyik epizódját, ami tökéletesen eltereli a figyelmemet.
A szememet az órán tartom, mert nem igazán szeretnék késve beesni az irodalomórára. Csak épp a lehető legrövidebbre akarom szabni az óra kezdése előtti időt, ha esetleg Martin bepróbálkozna.

Na ez vicces. Tudom, hogy Nick látja, hogy valami nem stimmel velem, de nem kérdezősködik, és nem is akar rávenni, hogy beszéljek. A mi barátságunk már csak ilyen. Jól ismerem a hangját, az arckifejezését, és a fura kis szokásait. A random egzisztenciális monológjait. Ahogy a hüvelykujjához ütögeti az ujjait, amikor ideges. És feltételezem, ő is tudhat hasonlókat rólam, mivel négyéves korunk óta ismerjük egymást. De ettől eltekintve az idő nagy részében fogalmam sincs, mi jár a fejében.

Ami azt illeti, ez erősen emlékeztet arra, amit Blue írt a Tumblrön.

Nick elveszi a telefonom, és nekiáll lefelé görgetni a videóimat.

– Ha találunk valamit a krisztusábrázolással kapcsolatban, akkor totál van ürügyünk ellógni az irodalmat.

– Hát, ha az én telómon találunk krisztusábrázolást, akkor a Kalandra fel!-ből fogom írni a házidolgozatot.

Rám néz, és elneveti magát.

Az a helyzet, hogy Nick mellett sosem érzem magam egyedül. Minden olyan laza. Szóval lehet, hogy ez jó.

Kicsit korán érkezem a csütörtöki próbára, ezért kisurranok a színházterem oldalsó kijáratán, és hátulról megkerülöm a sulit. A georgiai klímához képest elég hideg van, és ahogy elnézem, ebéd táján eshetett. Tudjátok, itt kétféle időjárás van: kapucnis idő, meg amikor a biztonság kedvéért mégiscsak felveszed a kapucnis pulóvert.

Valószínűleg a színházteremben, a hátizsákomban felejtettem a fülhallgatómat. Utálom a teló hangszórójából hallgatni a számokat, de még így is jobb, mintha nem lenne zene. Nekidőlök a téglafalnak az étkezde mögött, átpörgetem a zenegyűjteményem, a Leda lejátszási listát keresem. Még nem hallgattam meg, de már az ígéretes, hogy Leah és Anna odavannak érte.

A következő pillanatban már nem vagyok egyedül.

– Oké, Spier. Mi a helyzet? – kérdezi Martin, és odaoldalog mellém a falhoz.

– Milyen helyzet?

– Szerintem te kerülsz.

Mindketten Converse-t viselünk, és nem tudom eldönteni, az én lábam tűnik kicsinek, vagy az övé hatalmasnak. Martin legalább tizenöt centivel magasabb nálam. Röhejesen mutat az árnyékunk egymás mellett.