Mohlin & Nyström

NÉMA MADÁR

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Den tysta fågeln

Copyright © Peter Mohlin és Peter Nyström, 2023

First published by Norstedts, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-633-7 (papír)

ISBN 978-963-614-634-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

– Hányszor mondjam még, hogy fejezzétek be?

A dühös férfihangra John elszakította a tekintetét a futballpályáról. Az erdős domboldalon két szöszi gyerek vigyorgott egy narancssárga baseballsapkás férfira, aki John szerint az apjuk lehetett. A fiúk zavartalanul dobálták tovább a madárfészket az egyik nyírfán a markukban szorongatott kavicsokkal. John megcsóválta a fejét. Ha ő ilyen szemtelenül viselkedett volna az apjával, kapott volna két egyformát meg egy kis szobafogságot.

Ismét a meccsre összpontosított a két neveletlen kölyökre ügyet sem vetve. A hazai csapat, a Grums fogadta a karlstadi lányokat, és egyelőre nem született gól.

Ekkor Nicole kapta meg a labdát, és az ellenfél kapujára tört. Már csak két grumsi védő állt a kapus és közte. Cselezett egyet, majd bődületes erővel mellélőtt. Csalódottan rogyott térdre, és temette a tenyerébe az arcát.

– Szép volt, Nicole! Legközelebb bemegy – kiáltotta az edzője a kispadról.

Nicole vetett egy futó pillantást a partvonalnál álló Johnra. Ő bátorítóan biccentett, mire a kislány feltápászkodott. Fürge léptekkel szaladt át a vékony kis lábán a pályán.

John szerette nézni, ahogy az unokahúga focizik. Olyankor megváltozott a tekintete. A hirtelen jött önbizalom más emberré tette. Vagy inkább önmagává, gondolta John. Igazából ez volt ő. Egy eleven, egészséges és boldog kilencéves.

Nyolc hónapja halt meg az apja, és még mindig gyászolta. Hiányzott neki. Csak itt nem. A focipályán egyedül a labda létezett, meg a kapu, ahová be kellett rúgnia.

John megigazította az orrára csúszott napszemüvegét. Az Egyesült Államokban töltött bő húsz év alatt elfelejtette, milyen kíméletlenül süt a nap itt északon a nyári hónapokban. A sugarak minden reggel belopakodtak a lakás panorámaablakain, és felébresztették. A cég, amelytől sötétítőfüggönyt rendelt, már kétszer elhalasztotta a kiszállítás időpontját. Ha jövő héten sem hozzák, megfenyegeti őket, hogy rájuk küldi a gazdasági bűnözés elleni osztályt.

– Elnézést! Maga nem rendőr véletlenül?

John a nőre pillantott. Az egyik focistalány édesanyja volt.

– De igen – felelte.

– Szerintem ezt meg kellene néznie.

A nő válaszra sem várva elindult felfelé a dombon. John az üres pokrócokat kerülgetve követte. Annyira lekötötte a meccs, hogy észre sem vette, hogy a játékosok családjai otthagyták a termoszaikat, és az erdő szélére sereglettek.

– Mi történt? – kérdezte, amikor közeledtek.

Szokás szerint túlöltözöttnek érezte magát a szürke öltönyében a melegítőruhások között. Átlagos május végi csütörtök volt, még ötre sem járt az idő. Mégis úgy tűnt, hogy az embereknek volt idejük átöltözni munka után, mielőtt idejöttek.

– Leesett egy madárfészek arról a fáról – mutatott a nő a sudár nyírre.

Az egyik bámészkodó megfordult. A narancssárga baseballsapkás férfi volt az.

– A rosszcsont gyerekeim kaviccsal dobálták – magyarázta. – Maga rendőr?

John bólintott.

A baseballsapkás félrehúzódott, hogy utat engedjen neki. A kör közepén egy ősz nő guggolt egy kupac gally mellett. A mutató- és hüvelykujja között egy tízcentis megsárgult tárgyat tartott, amely leginkább egy vastagabb golyóstollra hasonlított.

John levette a napszemüvegét.

– Az meg mi? – kérdezte.

– Csont – felelte a nő halkan. – A madarak biztos beépítették a fészkükbe. De elég különös.

– Igen… – mondta John a folytatásra várva.

A nő gondterhelt képet vágott.

– Nem tudjuk, milyen állaté lehet – szólt közbe a baseballsapkás. – Lena állatorvos, én meg lelkes vadász vagyok, de itt megáll a tudományunk.

– Nem lehet, hogy megviselték az időjárási körülmények? – vetette fel John.

– Nem úgy nézem – mondta a nő.

Felállt, és John felé nyújtotta a csontot. Ő közelebb lépett, és szemügyre vette. A felszíne tényleg viszonylag jó állapotban volt.

– Nem vagyok biztos benne, hogy állati csont – magyarázta a nő.

John kétkedő pillantást vetett rá.

– Úgy értsem, hogy maga szerint emberi?

– Állatorvos vagyok, nem oszteológus – felelte a nő. – De szerintem jó lenne, ha a rendőrség megvizsgáltatná.

Minden szempár Johnra szegeződött. Elég légből kapott feltételezés volt, hogy emberi csontot találtak. Már hallotta is, ahogy a kollégák körberöhögik a teakonyhában a karlstadi megyei gyilkosságiaknál, és arról kérdezgetik, hogy halad a Bambi megölése ügyében folytatott nyomozása. Ugyanakkor nem hagyhatta figyelmen kívül a nő szakértelmét. Úgy tűnt, tudja, mit beszél.

– Természetesen megmutatom a technikusoknak – mondta.

Egy kutyás férfi adott neki egy nejlonzacskót. John a kezére húzta, elvette a csontot az állatorvostól, és csomót kötött a zacskó szájára.

A következő pillanatban üdvrivalgás harsant a focipályán.

John megpördült a tengelye körül.

A labda a hazai csapat kapujában kötött ki, és Nicole diadalmasan a levegőbe öklözött.

Második fejezet

A műszakváltás rövid, ám annál lázasabb jövés-menést eredményezett a gruvöni papírgyár személyzeti parkolójában. Torgny Hammarström odabiccentett néhány ismerősnek, akik az éjszakai műszakra jöttek, miközben kifelé igyekezett a kapun.

Három műszak. Huszonnégy órában. Egész évben.

A gyár olyan, mint egy gép, gondolta. Az egyik felén bemegy a nyersanyag, az erdőben kitermelt fa, a másikon meg kijön a kész termék, a papír és a karton.

Torgnyban máig elevenen élt az első munkanapja emléke. Tizenkilenc éves volt, akkor került ki a gimnáziumból. Reggel az anyja két adag elemózsiával indította útnak, az egyik az övé volt, a másik az apjáé. Gruvönön Ivar fia volt. A kollégák már az első percben az értésére adták, hogy nem lesz könnyű felnőnie hozzá.

Amint Ivar hallótávolságon kívül került, azonnal a hőstetteiről kezdtek beszélni. Hogyan masírozott be az irodába kék munkásruhában, hogyan használta a vezetőség vécéjét, amikor a munkások öltözőjében eldugult a csatorna, és hogyan fenyegetőzött sztrájkkal, ha a több mint harmincéves munkaviszonnyal rendelkező kollégák nem kapnak a kollektív szerződésben rögzítetten felül öt nap szabadságot.

Amikor apa nyolc éve meghalt, a munkatársak egyperces néma csenddel adóztak az emlékének. A hű munkásoknak kiharcolt pluszszabadság intézményét máig megőrizték, és Ivar-hétnek nevezték. Idén Torgny úgy tervezte, hogy kicseréli a burkolatot a teraszon az alatt az öt nap alatt.

Beszállt a kocsiba, és elfordította a slusszkulcsot. Hiába cserélte ki az összes gyújtógyertyát, a Volvo nem volt hajlandó alapjáraton járni. Gázt adott, hogy a kocsi ne fulladjon le, és sebességbe tette a váltót. Az autó ugrott egyet. Torgny kihajtott a parkolóból.

Jóformán minden kollégája balra kanyarodott az E18-as felüljárója alatt Grumsbe. Ő azonban az ellenkező irányba, jobbra fordult Ålvikshöjden felé. A félszigeten tizenhat egyforma családi ház állt egyenlő arányban elosztva a telep egyetlen utcájának két oldalán. Torgny születése óta itt élt, és minden egyes fát ismert az út mentén.

Miután megtette az alig két kilométert a fenyvesen át, lassított. Beatrice szokásához híven az előkertben hajladozott az ágyások felett. Amikor meghallotta, hogy megcsikordul a kavics az abroncsok alatt a felhajtón, felegyenesedett és megfordult. Az egyik kezében egy csokor tulipánt tartott, a másikban metszőollót. A világosvörös, hullámos haját feltűzte, és már felöltözött.

Torgny kiszállt, odament hozzá, és könnyed puszit nyomott az arcára. Beatrice bőre meleg volt a naptól, és attól a parfümtől illatozott, amelyet karácsonyra kért tőle.

– Izzadságszagod van – panaszkodott a nő, és eltolta magától. – Irány a fürdő! Negyedóra múlva a nővéredéknél kell lennünk. Kikészítettem neked egy tiszta inget az előszobába.

– Nyugi, odaérünk – felelte Torgny, és két nagy lépéssel a bejárati ajtónál termett.

A fürdőszobában a szennyesbe dobta a ruháit, és belépett a zuhanyfülkébe. Megnyitotta a csapot, hogy lemossa magáról a gyár szagát. Megforgatta a szappant a kezében, és végigdörzsölte a lapos hasát. Kockákkal nem büszkélkedhetett, de jobb formában volt, mint sok vele egykorú kollégája. Folyamatirányítóként sokat ült, ezért nem ehetett annyit, mint egy favágó. A hajmosást kihagyta. Mindig is az Elvis-frizura volt a védjegye, és frissen mosott hajból nehezebb volt megformázni.

Miután végzett, a derekára tekerte a törülközőt, és ment felvenni az inget. Különös, de még ennyi év után is melengette a szívét a tudat, hogy Beatrice a kertben vár rá. Míg a szomszédasszonyok évről évre lestrapáltabbak lettek, az ő felesége egyre csak szépült.

Mint a jó bor.

A hasonlat nem a saját leleménye volt, az egyik szónok mondta Torgny ötvenedik születésnapján. Az ünnepséget az ålvikshöjdeni közösségi házban tartották néhány éve, és az egész utca eljött. Bár az ő születésnapját ünnepelték, a beszéd nagyrészt Beatrice-ről szólt. Jobban mondva arról, mekkora szerencséje volt vele Torgnynak.

Egy különösen hízelgő dicshimnusz után Beatrice felállt, és elkiáltotta magát: „Nekem volt szerencsém, hogy hozzámentem Torgnyhoz.”

A vendégek udvariasan nevettek, de alig valaki értett egyet vele. Torgny sem. Nagyon is a tudatában volt, hogy Beatrice túl jó neki.

Nem szólt, de arra gondolt, hogy igenis szerencse kellett hozzá, hogy a nő a horgára akadjon. Roppant céltudatosan udvarolt, ami máskülönben nem igazán volt jellemző rá. Türelmesebb volt, mint a többi kérő, ami végül kifizetődött. Még Ivar is – aki általában csak a szemét forgatta a lányok láttán, akiket Torgny hazavitt – elégedettségének adott hangot. „Becsüld meg ezt a lányt!”, mondta már az első közös vasárnapi ebéd után.

Torgny összerezzent, amikor kinyílt a bejárati ajtó. Beatrice lépett be az előszobába. Letette a metszőollót a tükör alatti kisasztalra, és a karórájára mutatott.

– Tudom, tudom – mondta Torgny. – Csak felkapom a ruhám.

Megfordult, és felment a lépcsőn a hálószobába.

– Félregomboltad az ingedet! – kiáltott utána a felesége.

Torgny megállt, és lenézett magára. Tényleg félregombolta.

– Megigazítom – felelte, és megint az apja szavai jutottak az eszébe.

Becsüld meg ezt a lányt!

Eddig megszívlelte a tanácsát. És ezen nem is tervezett változtatni.

Harmadik fejezet

John félretolta az üres papírdobozt. Ez volt a harmadik pizzájuk egy héten belül, ami legalább kettővel több a kelleténél. Amióta Nicole megjelent az életében, már nem rendelt menetrendszerűen a szomszédos tapasétteremből. A pikáns kolbászt és a tintahalat végtelen mennyiségű sonkás-ananászos pizza váltotta fel.

Reggel azt vette észre, hogy feszül a nadrágja a hasán, és elhatározta, hogy véget vet ennek az őrületnek. Mégsem tudott nemet mondani, amikor az unokahúga meg akarta ünnepelni a grumsi győzelmet. Miután beugrottak a rendőrségre, egyenesen a romstadsvägeni pizzériába mentek, és egy újabb Hawaii pizzával tértek haza.

Nicole úgy nyelte, mint kacsa a nokedlit. Nyitott szájjal rágott, és a tekintetét a tabletjére függesztette. A száját egész étkezés alatt csak káromkodások hagyták el, amikor az animált léggömb nem követte a kézmozdulatait.

– Tiszta ragacs a kezed – adott neki John egy tekercs papírtörlőt.

Felkelt az ütött-kopott összecsukható asztal mellett székként szolgáló gyümölcsösrekeszről. A főbérlője ízig-vérig bohém volt. A lakás a brygguddeni új építésű ház huszonegyedik emeletén valószínűleg a legdrágábbak közé tartozott Karlstadban, de a bútorzata egy bronxi hajléktalanszállót idézett.

Az elrendezése sem volt kevésbé hóbortos. Kétszáz négyzetméter közfalak nélkül. A hatalmas helyiségbe, vagy műterembe, ahogy a hirdetésben szerepelt, mind a négy égtáj felől áradt be fény. Tárolásra csak két ruhásszekrény szolgált, amelyeket John szerzett be, amikor megunta, hogy mindenhol ruhák hevernek.

Kivett egy sört a hűtőből, és Nicole-ra sandítva kibontotta. A kislány teljesen enervált volt. Minden mozdulatáról és szaváról sütött, hogy a robotpilóta vette át az irányítást. Csak az rázta fel a fásultságból, ha focilabdát látott.

Őszintén szólva Johnnak sejtelme sem volt, mihez kezdjen vele. A képernyőidőt és a pizzafogyasztást valószínűleg korlátoznia kellene, de aztán? Nem volt pszichológus, és nem volt tapasztalata traumán átesett gyerekekkel. A kislány látta a meggyilkolt apja holttestét. Johnnak elképzelése sem volt, milyen nyomokat hagy az ilyesmi egy gyerekben.

Ivott egy jókora korty sört, és hallgatta, ahogy Nicole hümmög magában az asztalnál. Eszébe jutott, hogy Billy is mindig ezt csinálta. John órákon át hallgatta a különös hangokat, amikor az öccse szétszedett egy régi rádiót, vagy megbütykölt egy biciklit az udvaron.

És a hasonlóságok apa és lánya között ezzel még nem értek véget. Nicole Billytől örökölte a sötét hajtincseit, a morcos viselkedését és a csámpás futását is.

Johnt bántotta a lelkiismeret, hogy Nicole-t okolja, amiért még mindig Karlstadban van. Az azonban kétségtelen tény volt, hogy már becsomagolt a berlini útra, amikor megjelent a kislány a ház előtt a téli hidegben kék-zöld foltokkal az egész testén. Megszökött a nevelőszüleitől Snaversrudből, ahol Billy halála után helyezték el.

Johnnak nem volt más választása, mint felhozni magához az Empire State Buildingbe. Már az első este megosztotta vele, hogy így hívja a házat, mert van egy ilyen nevű felhőkarcoló az Egyesült Államokban.

Ez csaknem öt hónapja történt, és a gyámhatóság még mindig nem talált új helyet a gyereknek. John fejébe néha szöget ütött a kérdés, hogy próbálkoznak-e egyáltalán.

– Nem sütünk pizzát valamikor? – kérdezte Nicole rágás közben.

John felé fordult.

– Miért? Nem ízlik, amit veszünk?

– De. De az osztálytársaim mondták, hogy ők sütni szoktak. Például olyat, mint egy smiley.

John magára erőltetett egy mosolyt.

– Legközelebb megkérem a pizzériában a szakácsot, hogy csináljon neked olyat. Az nem jó?

– De, az is jó.

Nicole visszatért a tablethez. John hallotta a hangján, hogy kissé csalódott. Eltartott egy darabig, mire rájött, miért. A kislány azt akarta, hogy együtt csináljanak valami szórakoztatót.

John felsóhajtott, és arra gondolt, hogy beszélnie kellene a fejével még egyszer. El kell magyaráznia, hogy csak ideiglenesen lakik nála, amíg nem találnak neki megfelelő otthont. Meg kell értetnie vele, hogy neki nincs ideje sütni-főzni meg játszani. Épp elég, hogy focira hordja, ennél több már nem fér bele.

Ekkor megszólalt a konyhapulton töltődő telefonja. John a kijelzőre pillantott. Bengt Anderberg hívta. A värmlandi megyei rendőrkapitány mindenki legnagyobb meglepetésére kinevezte magát a megyei gyilkosságiak ideiglenes főnökévé, amíg nem találnak valakit a posztra.

John megköszörülte a torkát, és a fülére szorította a készüléket.

– Halló! – szólt bele.

– Hallom, Grumsben járt – tért egyenesen a tárgyra Anderberg a szokásához híven.

– Így van. Bocs, hogy az asztalán hagytam azt a zacskót. De azt mondták, ma úgyis túlórázik. Ha ráér, beadná esetleg azt a csontdarabot a technikusoknak?

– Már beadtam – felelte Anderberg. – Az üzenete felkeltette az érdeklődésünket Bosséval.

Bosse, becsületes nevén Bo Hoffman a värmlandi rendőri körzet krimináltechnikai részlegének vezetője volt. Tavaly kölcsönadták a linköpingi igazságügyi intézetnek, de most visszatért Karlstadba.

– És már ránézett? – kérdezte John.

– Pont ezért hívom – mondta Anderberg, aztán elhallgatott.

John letette a sört a konyhapultra. A rendőrfőnök komoly hangjától kellemetlen érzése támadt.

– Bosse szerint egy gyerek kulcscsontjának egy darabja – folytatta Anderberg. – Behívtuk az igazságügyi orvosszakértőt is, és ő is erre a következtetésre jutott.

– Az istenit! – csúszott ki John száján.

Bement a fürdőbe, hogy Nicole véletlenül se hallja meg a beszélgetést. Ez volt az egyetlen helyiség a lakásban, amelynek volt ajtaja.

– Mit tudunk még?

– Nem sokat – válaszolta Anderberg. – De szeretnék találkozni magával. Otthon van?

– Igen.

– Jó. Találkozzunk a háza melletti bolt parkolójában. Tíz perc, és ott vagyok.

Anderberg bontotta a vonalat, John pedig belebámult a tükörbe a telefonnal a kezében. Harmincnégy éves volt, és nyomozott már gyilkossági ügyekben az Atlanti-óceán mindkét partján. Olyan esetben viszont még sosem, ahol az áldozat gyerek volt. Egy idősebb New York-i kolléga előre figyelmeztette, milyen érzés lesz, ha eljön a nap. „Az valami egészen más – mondta. – Befészkeli magát a zsigereidbe.”

John megmosta hideg vízzel az arcát, és hagyta, hogy a cseppek végigcsorogjanak a járomcsontján. Gondolni sem akart rá, mi történt a gyerekkel, akié a csontdarab volt.

Negyedik fejezet

Torgny Beatrice-t átkarolva sétált végig Ålvikshöjden egyetlen utcáján. Pompás idő volt. A május esti nap eléggé melegített ahhoz, hogy ne kelljen pulóvert vennie az ingre, és a levegő tavaszi frissességet hozott.

Lelassította a lépteit, hogy a séta tovább tartson. Már úgyis késésben voltak, egy perc ide vagy oda mit sem számított. A nővére a telep másik végén, a fordulóhelynél lakott, és már csak pár száz métert kellett megtenniük.

Torgny nem értette, hová siet úgy a neje. Aligha a társaságra vágyott ilyen nagyon. Sussie-val mindketten a házi gondozói szolgálatnál dolgoztak, és olyan fagyos volt közöttük a hangulat, hogy a főnökük kénytelen volt olyan beosztást készíteni, hogy még csak véletlenül se találkozzanak.

Elengedte Beatrice vállát, és megigazította a frizuráját. A nővére a ház előtt ült a lépcsőn egy cigarettával a szája sarkában. Minden idegszálát megfeszítve a lábkörmét lakkozta cseresznyepirosra. Torgny megköszörülte a torkát, hogy felhívja magukra a figyelmét.

– Csakhogy itt vagytok! Nemhiába, akadémiai öt perc.

Sussie rátekerte a kupakot a körömlakkra, és belecsúsztatta a terepszínű melegítőnadrágja zsebébe. Felkelt, a csikket pedig a lépcsőkorláton álló vízzel teli befőttesüvegbe dobta.

– Tessék! – nyújtotta át neki a kertben szedett tulipánokat Beatrice. – Olyan szépek!

Sussie meg sem köszönve elvette a csokrot.

– Látom, hoztatok mást is – biccentett a bor felé Torgny kezében.

– Te kérted – nyújtotta át neki az öccse a dobozt.

– De ez nem a macskás.

Sussie gyanakodva nézegette a dobozra nyomott képet, amely egy szép tájat ábrázolt szőlőtőkékkel az előtérben.

Torgny megvonta a vállát.

– Az elfogyott, úgyhogy ezt vettem. Nem teljesen mindegy?

Sussie motyogott valamit a bajsza alatt, és bement a házba. A csokrot a konyhaasztalra dobta, majd kinyitotta a sütőt, hogy megforgassa a krumplit. Torgny látta, hogy Beatrice tekintete elsötétül. Az ő szemében felért egy állatkínzással, ha valaki rosszul bánt a növényekkel.

Körülnézett a konyhában. A nővérét meglátogatni olyan volt, mint egy időutazás. Bár a nagygépeket már lecserélték, minden úgy nézett ki, mint amikor kicsik voltak, és a barna linóleumpadlón fogócskáztak.

Beatrice többször felhívta rá a figyelmét, hogy a közös gyerekkori otthonukat Sussie otthonának nevezi. Ami talán nem is volt furcsa, elvégre Sussie lakott itt, de jogi szempontból a ház ugyanannyira az övé is volt. Jobban mondva ugyanannyira nem. Az anyjuk még élt, és ő volt az egyetlen tulajdonos, noha mostanában egy grumsi kétszobás lakásban tengette az életét.

Annak története, hogyan bitorolta el Sussie a házat, és – Beatrice szavaival élve – üldözte el az anyjukat, meglehetősen zavaros volt. Ahogy Sussie-nak és a kristinehamni férjének a válása is. Az azonban tény, hogy a válás után a négy iskoláskorú gyerekének egyszeriben nem volt tető a feje felett, ezért beavatkozott a gyámügy.

– Hol bujkál Halil? – kérdezte Torgny, amikor Sussie kinyitotta a bort, és töltött három nagy pohárral.

– A grillel szenved – felelte a nővére, majd bizalmatlanul megkóstolta a bort. – Ihatatlan szar! Vagy szerinted nem savanyú?

Torgny nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon, inkább kivonult a teraszra a borospoharával. A nővére új férje valóban ott állt egy füstfelhő közepén. Vagyis már nem is olyan új, gondolta Torgny. Idestova tíz éve voltak házasok.

– Nem akar begyulladni? – kérdezte.

A sógora köhögött.

– Szerintem kevés gyújtófolyadékot tettem rá.

A vézna teste és a tekintélyes pocakja alig látszott a füsttől. Torgny felvett egy pletykalapot Sussie napozószékéről, és legyezni kezdett a grill felett. Az oxigéntől a tűz felizzott, és valamelyest eloszlott a füst.

Halil hálásan pillantott rá.

– Huszonöt éve élek Svédországban, de még mindig nem tudok begyújtani egy grillt – mosolygott.

Torgny visszamosolygott rá. Halil a tízes évei végén egyedül érkezett Törökországból, és szinte akcentus nélkül beszélt svédül. Egyedül a grillezés tudományát nem sikerült elsajátítania. Mesterien kockázott, imádta a Skansent, és többet tudott Färjestads hokijátékosairól, mint az összes többi férfi Ålvikshöjdenben együttvéve.

– Mi baja Sussie-nak? – kérdezte Torgny. – Nincs valami fényes jókedvében.

– Ne is törődj vele! Csak éhes.

Halil kibontott egy sört, és Torgny felé nyújtott egy másikat.

– Nem, kösz. Borozok – felelte Torgny, és felemelte a poharát.

Kortyolt egyet, és meglötyögtette a bort a szájában. Nincs ennek semmi baja, gondolta. Sussie csak kötözködni akart.

– Hallottatok Markus felől? – kérdezte Halil. – Jó útja volt?

– Gondolom. Tegnap írt Beatrice-nek, amikor leszállt.

– Új-Zélandon, ugye?

– Ott, ott. Egész nyáron marad.

Torgny szerette, amikor Halil a fia felől érdeklődött. És a sógora jóformán minden alkalommal megtette, amikor találkoztak. Neki nem volt saját gyereke, talán ezért érdekelte annyira Torgny és Sussie gyerekeinek sorsa. Már mind kirepültek, és néha úgy tűnt, hogy legjobban Halilnak hiányoznak.

Torgny ivott még egy korty bort, és a kertet nézegette. Az almafák, amelyeket Ivar ültetett, amikor kicsik voltak Sussie-val, rózsaszínben és fehérben pompáztak. Valamelyik évben Halil kivágott néhányat, hogy melléképületet építsen, de a megmaradtak is elégnek bizonyultak, hogy bőségesen ellássák mindnyájukat friss gyümölccsel.

A törzsek között felsejlettek a gyár kéményei. Sokan úgy vélték, hogy zavarják a kilátást. Torgny ellenkező véleményen volt, mert az ismerős látkép megnyugtatta. A gyár a harmincas évek óta adott munkát grumsiek generációinak, és biztosította megélhetésüket.

Halil a vastag marhahússzeleteket a vágódeszkáról a rácsra tette a parázsló brikett fölé.

– Ínycsiklandóan néz ki – jegyezte meg Torgny.

Ekkor egy széllökéstől felizzott a tűz, és a rácsok között lángnyelvek csaptak fel.

– Az isten verje meg! – káromkodott Halil a grillcsipeszt keresve.

Torgny megpróbálta kézzel lekapdosni a szeleteket, de nem járt sikerrel. Túl forrók voltak, és megpörkölődött a szőr az alkarján.

A felfordulás kellős közepén Sussie jelent meg a teraszajtóban egy tepsi sült krumplival.

– Mi az anyám kínját művelsz, Halil? – perlekedett. – Elégeted a húst!

Torgnynál ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Fejezd már be! – nézett összevont szemöldökkel a nővérére. – Mi az isten bajod van?

– Semmi! – replikázott Sussie a szemét rámeresztve.

A tekintete pont úgy perzselt, mint a brikett a grillsütőben.

– De valami csak van! Miért vagy ilyen ideges?

Sussie sóhajtva leroskadt az egyik székre. A dühe mintha egy csapásra elpárolgott volna, és fásultságnak adta át a helyét.

– Te is tudod – dünnyögte. – Pål Kratz visszajött.

Ötödik fejezet

John beült Anderberg fekete Mercedesébe. Sosem találkoztak rendes munkaidőn kívül. A megyei rendőrkapitány az egyéb kötelezettségei mellett látta el a gyilkossági osztály vezetői feladatait, és nem sok ideje maradt rájuk. A gyakorlatban John intézte a napi teendőket.

– Rohadt pech, hogy pont a nyári szabadságolások előtt esett be ez az ügy – mondta. – Pontosan hol találta a csontot?

– Nem én találtam – felelte John, miközben hátratolta az anyósülést, hogy elférjen a lába.

Feltételezte, hogy Anderbergné asszony szokott itt ülni, és nem lehet különösebben magas.

– Akkor ki?

John beszámolt Nicole focimeccséről és a fészket leverő fiúkról.

– Nem várhattak volna vele addig, amíg megtalálom az új osztályvezetőt? – sopánkodott Anderberg.

– Mit mond Hoffman, hány éves lehetett az áldozat? – kérdezte John.

A bőr üléshuzat nyikorgott, amikor a rendőrkapitány testhelyzetet változtatott. A súlyos, orsóforma testével és a torzonborz szakállával rozmárra hasonlított.

– Olyan kilenc-tizenkettő, a magasságától függően.

– Gondolom, a nemét nem lehet megállapítani – mondta John.

– Ránézésre nem. De ebben a labor talán tud segíteni. Hoffman beszélt velük, és ha szerencsénk van, találnak biológiai anyagot a csontban.

– Úgy érti, DNS-t?

Anderberg bólintott.

– Igen, de távolról sem biztos. Holnap reggel kezdik az elemzést. Jobb lenne, ha több csont lenne, mert azzal nőne a valószínűsége, hogy találnak ép sejtmagot.

John kipillantott a szélvédőn. Egy nő egy telipakolt bevásárlókocsit tolt ki a boltból, miközben egy makrancos gyereket vonszolt maga után.

– Mivel egy madárfészekből került elő, valószínűleg a környékről származik – mondta a főnökére pillantva.

– Igen – helyeselt Anderberg. – Vajon milyen messziről gyűjtenek anyagot a fészeképítéshez a madarak?

John megrázta a fejét. Sejtelme sem volt.

– Biztos fajtól függ. Ha meg akarjuk keresni a gyerek maradványait, le kell zárnunk a területet. Felhajtok egy ornitológust is.

A rendőrkapitány a fejtámlának döntötte a fejét.

– Már ha tényleg egy gyerekről van szó… – dünnyögte.

– Hogyhogy? Nem azt mondta, hogy Hoffman és az igazságügyi orvosszakértő biztos volt a dolgában…

– Félreért – szakította félbe Anderberg. – Arra gondoltam, hogy remélhetőleg tényleg csak egyetlen gyerekről van szó.

John zavartan pillantott rá.

– Ezt most nem értem. Miből gondolja, hogy többről?

Anderberg felsóhajtott, és végighúzta a kezét a szerteálló bajszán.

– Amíg a labor nem végez, nem tudjuk, hány éves a csont – magyarázta. – Lehet öt vagy száz. Abban viszont, gondolom, egyetértünk, hogy nem tegnap került oda.

John bólintott. Mindketten látták a megsárgult csontdarabot. Egy madár aligha tudta volna fészeképítésre használni, ha a csontváz még egyben lett volna.

– Magának ez persze nem mond semmit – folytatta Anderberg. – De nekünk, akik régóta élünk itt, rögtön a grumsi ikrek jutnak az eszünkbe. Hallott már róluk?

– Nem – válaszolta John.

– Rémes egy história. Jens és Jonas Brodin Ålvikshöjdenből, egy Grums melletti telepről tűnt el 1986 őszén. Az életkor egyezik. A fiúk tízévesek voltak.

A kellemetlen érzés, amely Johnt már a lakásán is meglepte, visszatért. Egy halott gyerek is elég rossz, de kettőtől már megkérdőjelezné a pályaválasztását.

– Ha ők azok – szólalt meg –, miért csak most kerültek elő? Ha a madarak megtalálták a kulcscsontot, más miért nem találta meg eddig?

– Erre több magyarázat is lehet – felelte Anderberg. – Elképzelhető, hogy beledobták őket egy tóba, és a holttestek csak most emelkedtek a felszínre. Vagy az évek alatt erodálódott a talaj, és már nem fedi be a csontokat a föld. A felhőszakadás áldozócsütörtökön biztos megtette a magáét.

John jól emlékezett az egy héttel azelőtti ítéletidőre. Nicole fociedzése elmaradt, ezért nem kellett hazarohannia munkából, hogy elvigye.

– Ha a labornak sikerül DNS-t kinyernie – mondta –, össze tudjuk hasonlítani valamivel?

– Sajnos nem. Bár találtak vért az erdőben az eltűnési helytől nem messze, a vércsoport meghatározása után kidobták. Akkoriban így mentek a dolgok.

A rendőrkapitány szégyenkező képet vágott, noha aligha az ő hibája volt, hogy a DNS-elemzés csak később érte el Värmlandot.

– Akkor szerzünk új mintát – mondta John. – A szülők még élnek?

Anderberg felemelte a kezét.

– Lassan a testtel! – figyelmeztette. – Mielőtt fültisztító pálcikát dugnánk a szájukba, és fenekestül felforgatnánk az életüket, várjuk meg a linköpingi labor válaszát!

– Világos. De itt élnek-e még a környéken?

– Igen. Pontosabban az anya Hammarőben az új férjével, de az apa még ugyanott lakik Ålvikshöjdenben.

Johnnak feltűnt, hogy Anderberg igen tájékozott a nyomozásban érintett személyekkel kapcsolatban. Emlékeztette magát, hogy a rendőrkapitány nem mindig volt aktakukac. Régen ő is terepen dolgozott, és neki is kijutott a piszkos munkából.

– A Brodin ikrek eltűnésének idején lettem rendőrgyakornok – mesélte, mintha olvasna John gondolataiban. – Nem dolgoztam az ügyön, de az évek alatt sokszor szóba került, és követtem az eseményeket.

– Volt a fiúknak testvérük? – kérdezte John.

– Nem. Csak ketten voltak.

Anderberg nehézkesen elvett egy papírdobozt a hátsó ülésről.

– Tessék! – nyújtotta John felé. – A nyomozati anyag. Nincs digitalizálva, úgyhogy be kell érnie papírokkal. Szeretném, ha átnézné.

John kinyitotta a dobozt.

– Ez minden?

– Ez. Az igazat megvallva nem jutottak egyről a kettőre a kollégák.

– Vagyis a nyakamba varr egy reménytelen ügyet?

– Ha valaki zöld ágra tud vergődni vele, akkor az maga, Fredrik.

Anderberg rámosolygott. Azon kevés ember közé tartozott a svéd rendőrségen, aki tudta, hogy a Fredrik Adamsson név mögött egy egykori FBI-ügynök rejtőzik.

Miután John beépült egy nigériai drogkartellbe Baltimore-ban, és tanúskodott ellenük a bírósági tárgyaláson, új személyazonosságot kapott, és bekerült a tanúvédelmi programba. Az ügynökség szabályaival szembemenve Karlstadot választotta új lakhelyéül, ahol élete első tizenkét évét töltötte a szülei válásáig, amikor is New Yorkba költözött az apjával.

De nem úgy tervezte, hogy marad. Legfeljebb három hónapot akart Svédországban tölteni, hogy tisztázzon néhány régi ügyet. Csakhogy a dolgok nem a tervek szerint alakultak, és most itt ült Anderberg kocsijában egy lehetséges kettős gyilkosság anyagával az ölében, miközben a kilencéves unokahúga várta a lakásán.

Nicole nem tudott róla, hogy az unokahúga, mert John komolyan vette a titoktartási kötelezettségét. A kislány szemében csupán egy kötelességtudó rendőr volt, akivel az apja tragikus halálakor ismerkedett meg.

– Mennem kell – mondta, a hóna alá csapva a dobozt.

– Persze. Siessen vissza Nicole-hoz!

Anderberg megnyomott egy gombot, mire beindult a motor.

– Még valami…

John már kiszállt, ezért most kénytelen volt behajolni az ajtón.

– Igen?

A rendőrkapitány komolyan nézett rá.

– Folyamatosan tájékoztasson! A legapróbb fejleményekről is. Mindent tudni akarok. Ha a csont valamelyik fiúé, elszabadul a pokol. Ránk fognak szállni az újságírók.

– Természetesen – felelte John, és becsukta az ajtót.

Aztán csak nézte, ahogy a Mercedes lassan a parkoló kijárata felé gördül az aszfalton.

Hatodik fejezet

Torgny a nővérére pillantott, aki újabb pohár bort töltött magának. Szemlátomást jól csúszott, hiába nem volt a csomagoláson egy árva macska sem. Még mindig azon a történeten csámcsogott, amelyről Torgny már untig eleget hallott. Pål Kratzról és az Ålvikshöjdenbe való visszatéréséről.

Torgny természetesen jól ismerte az előzményeket. A szomszédban egy Solveig nevű asszony lakott a fiával, Pållal és a lányával, az értelmileg sérült Linneával. Annak idején Torgny meg a többiek mongolidiótának csúfolták szegény kislányt. Solveig füle hallatára azonban ki nem ejtették volna. Az asszonynak izmos felsőkarja volt, meg egy porolója az előszobában egy szögön.

A gyerekek féltek tőle, mint a tűztől, a felnőttek pedig sajnálták. Pål és Linnea apja azonmód olajra lépett, amint kiderült, hogy a kislánnyal nincs minden rendben.

Torgny emlékezett, hogy többször próbált Pållal játszani. Egyidősek voltak, és párhuzamos osztályokba jártak a grumsi általános iskolában. De sosem lett belőle semmi. A szomszéd fiú csapnivalóan focizott, még tízet sem tudott dekázni. Csendes volt, és legszívesebben a képregényeit bújta.

Kamaszkorában sem zavart túl sok vizet. Fiatalabb fiúkkal lógott, és ritkán tette tiszteletét az iskolai bulikon. Leginkább Mongolinnea bátyjaként emlegették.

Az érettségit követő hétig.

Akkor kilépett az árnyékból, és egyetlen nyár alatt a legfőbb beszédtéma lett Ålvikshöjdenben. Pål ugyanis se szó, se beszéd felszívódott. Vagyis állítólag hagyott a konyhaasztalon egy üzenetet, amely egy csapásra legendássá tette az alakját a kortársai között.

Mentem.

Egy James Dean hagyta maga mögött a gyár sziluettjét egy kéngőzös alkonyon. Ennél vagányabb már nem is lehetett volna.

Torgny emlékezett, hogy az apja nem volt ennyire elragadtatva. „Solveigre már így is nagyon rájárt a rúd”, morogta, és átballagott egy zacskó süteménnyel a szomszédba. Olyan sokáig maradt, hogy az anyjának Torgnyt kellett szalajtania érte, amikor elkészült a vacsora.

Ivar egy hetet adott a szökevénynek. Szerinte akkor éhesen és szégyenkezve hazakullog. Torgny is azt hitte, hogy hamarosan viszontlátják Pålt. De tévedtek.

Torgny legjobb tudomása szerint Solveig fia harmincnégy éve nem tette be a lábát Ålvikshöjdenbe. Egészen mostanáig. Néhány hete ugyanis váratlanul beindította a fűnyírót a kertben, amivel halálra rémítette a teraszon napozó Sussie-t.

– Az örökségre fáj a foga – jegyezte meg Torgny nővére, és levágott egy falatot a bélszínből.

Halil megmentette a húst, és a sütőben sütötte meg. Ennek eredményeképpen kívül megégett, belül túlsült.

– De Solveignek nincs is pénze, nem? Egész életében függönyöket varrt a műhelyében – tette le az evőeszközt Torgny.

Degeszre ette magát krumplival és egészségtelen mennyiségű béarni mártással.

– Itt a ház – felelte Sussie. – Hallottad, hogy Göran és Birgitta mennyiért adták el az övéket?

Torgny hallotta. Az ålvikshöjdeniek másról sem beszéltek. Mintha az egész utcának ötöse lett volna a lottón.

– És Solveig mit szól hozzá? – kérdezte Beatrice. – Felfogja, hogy látogatóba jött a fia?

– Látogatóba? – nézett nagyot Sussie, és olyan lendületesen tette a poharát a viaszosvászon terítőre, hogy kilötyögött a bor. – Hazaköltözött, basszus! Csak azt nem tudom, hogy volt képe hozzá. Évtizedekig színét sem látják, aztán meg beállít, mintha mi sem történt volna!

– Szerintem Solveig meg sem ismerte – felelte Halil. – Egyre demensebb.

– Engem még megismer.

Sussie harciasan pillantott a férjére.

– Az más – mondta Halil. – Te évek óta nap mint nap jársz hozzá.

– Pont erről van szó! – vágta rá Sussie. – Én viselem gondját neki meg Linneának. Közvetítek közöttük és a házi gondozói szolgálat között, befizetem a számlákat, és többé-kevésbé tisztán tartom a házat. Mindent megteszek, amit Pålnak kellett volna, ő meg úgy bánik velem, mint valami betolakodóval.

– Összekaptatok? – kérdezte Torgny.

Sussie bólintott.

– Tegnap reggel munka előtt benéztem, hogy minden rendben van-e. De persze az a marha rosszul készítette be a tablettákat Solveig adagolójába. Az alendronátot kedden kell bevennie, nem csütörtökön. Ezért felébresztettem, és megkérdeztem, hogy el akarja-e tenni az anyját láb alól.

Torgny látta, hogy Halil leveszi a napszemüvegét, és feszengve megmasszírozza az orrát.

– Szerintetek megköszönte? – folytatta Sussie. – A fenéket! Berágott rám, amiért felkeltettem, és azt mondta, legközelebb kopogjak, mielőtt bemegyek.

Olyan erősen nyiszatolta a száraz húsdarabot, hogy a kés csikorgott a porcelántányéron.

– Ne vedd tőle rossz néven, Sussie! – nyugtatgatta Beatrice. – Nem olyan furcsa, hogy így reagált. Végtére is ott lakik, és ezt tiszteletben kell tartanod. Most már az ő dolga, hogy gondoskodjon Solveigről és Linneáról, nem a tiéd.

– De hát képtelen rá! Vagy szerinted nézzem végig ölbe tett kézzel, ahogy az öregasszony meghal?

– Abba nem hal bele, ha rossz napon veszi be az alendronátot – mondta Beatrice. – Adj egy kis időt Pålnak, és meglátod, hogy beletanul!

Sussie színpadias mozdulattal széttárta a karját.

– És mi akadályozza meg abban, hogy újra lelépjen? Éveken át nagy ívben tett az anyjára meg a húgára, és hagyta, hogy mi végezzük el a munkát. Nem csak én. Te is!

Halil felé biccentett, aki hátradőlt a széken a napszemüvegével az orrán.

– Én csak füvet nyírtam meg havat lapátoltam – mondta. – Nem nagy ügy.

– És mit kaptunk cserébe? – kérdezte Sussie. – Mit kaptunk azért, hogy gondoskodtunk róla, hogy jó dolguk legyen? Az égvilágon semmit. Még egy köszönömöt se!

– Azért nem teljesen ingyen dolgoztatok – jegyezte meg Beatrice. – Az önkormányzat fizetett érte.

Sussie felhorkant.

– Azzal kitörölhetjük.

– De Solveig kocsija azért jól jött néha, nem? Múlt nyáron azzal mentetek nyaralni. Körbeautóztátok a Siljan-tavat, ha nem csal az emlékezetem.

Torgny a felesége karjára tette a kezét. Neki is a könyökén jött ki Sussie nyavalygása, de tapasztalatból tudta, hogy ha provokálják, amikor ilyen hangulatban van, az csak rossz véget érhet. Sussie lánykori szobájának kilincse még mindig kotyogott, annyiszor vágta be.

– Solveignek nincs kifogása ellene, hogy használjuk az Audit – sziszegte Sussie.

– De lehet, hogy Pålnak van – felelte Beatrice. – Itt van a kutya elásva, nemdebár? Máskor a ti felhajtótokon szokott parkolni, de most Solveigén áll.

– Te ebbe csak ne üsd bele az orrod!

Sussie olyan lendülettel ugrott fel, hogy leverte a kését meg a villáját, amitől szószos lett a nadrágja. Miután az evőeszközök a faburkolatra estek, Sussie beviharzott a házba. Torgny sajnálta Halilt, aki kénytelen volt utánasomfordálni, hogy megnyugtassa.

– Muszáj volt így felhúznod? – kérdezte suttogva Beatrice-től, amikor magukra maradtak a teraszon. – Tényleg sokat fáradozott Solveigért és Linneáért. Isten tudja, mi lett volna velük nélküle.

– Tudom, hülye voltam – felelte Beatrice. – De zavar, amikor Florence Nightingale-nek állítja be magát, miközben élősködik rajtuk.

– Az nem a világ, hogy néha kölcsönveszik a kocsijukat.

– Nem csak a kocsiról van szó. Nyisd már ki a szemed, Torgny! Nekünk van pénzünk rá, hogy bélszínt együnk hétköznap? Biztosra veszem, hogy az öregasszony fizette.

– Ezt nem tudhatod – felelte Torgny.

Beatrice sóhajtott egyet.

– Nem értem, miért mindig az ő pártját fogod.

– Én meg nem értem, miért kötözködsz mindig vele.

A teraszra csend telepedett. Nem az a fajta békés csend, amelyet Torgny annyira szeretett, amikor a feleségével kávézott a konyhájukban. Hanem a nyomasztó fajta, amelyet előbb-utóbb meg kellett törni.

– Fizet egyáltalán bérleti díjat a házért? – kérdezte végül Beatrice.

– Anyám szerint igen.

– Én erre nem vennék mérget. Téged nem zavar, hogy csak úgy beköltözött ide a gyerekeivel, és kisajátította az egészet?

– Nem beszélhetnénk ezt meg máskor? – kérdezte Torgny.

Felkelt, kikaparta a tányérokból a maradékot, majd összeszedte őket. A húst a krumplis tepsibe rakta, aztán betette a grill fedele alá, hogy a madarak ne férjenek hozzá. Beatrice összeszedte a poharakat, és a fűre öntötte a megmaradt bort.

– Nem visszük be az edényeket? – kérdezte, amikor végeztek.

– Majd Halil. Menjünk inkább haza!

Hetedik fejezet

Péntek reggel John fél kilencre ért be a rendőrségre, miután elvitte Nicole-t iskolába. Behozta a grumsi ikrek ügyében folytatott nyomozati anyagot is, amelyet Alderbergtől kapott. Igazából már előző este neki akart látni, de az unokahúga nem tudott elaludni, átment az ágyaikat elválasztó paraván túloldalára, és bekéredzkedett mellé. A vége az lett, hogy John aludt el először, és ruhában ébredt szokás szerint istentelenül korán arra az átkozott napra.

Lifttel ment fel a megyei gyilkosságiakhoz a másodikra. A legtöbb ajtó a folyosón csukva volt. Az ablakokon át látta, ahogy a kollégák a billentyűzetet csépelik, hogy utolérjék magukat a hét közben elmaradt adminisztrációban.

John letette a nyomozati anyagot tartalmazó papírdobozt az irodájában, majd kiment a teakonyhába. A kávéfőző szokás szerint úgy prüszkölt és köpködött, mintha minden csésze kávé az utolsó lenne. Nem véletlenül ragasztottak rá egy Vigyázat! Csak saját felelősségre! feliratú matricát.

– Pocsék, mi? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

John megfordult, és Ulf „Szarszervezetis” Törnert pillantotta meg az ajtóban. Úgy tűnt, a karlstadi bűnügyi rendőrség tavaszi kollekcióját viseli: alaktalan farmernadrágot, galléros pólót és Birkenstock-hamisítvány lábbelit.

Miután több nyomozásban is szorosan együttműködtek, John megértette, miért ragadt rá ez a gúnynév. Nem volt ostoba fickó, távolról sem. De mindig kész volt a könnyebb megoldást választani, ha úgy néhány órával korábban hazamehetett. Az útját hanyagul elvégzett nyomozások szegélyezték, amelyekkel meggyűlt az ügyészek baja a bíróságon. Már ha egyáltalán eljutott odáig az ügy, mert általában már korábban „elszarta”. A gúnynév másik fele meg abból jött, hogy szakszervezeti képviselő volt. Ha egy megfeneklett nyomozást túl nagy hangon bíráltak, keresett magának egy munkajogi konferenciát, és eltűnt a bal fenéken.

– Amíg van benne koffein, egy szavam sincs – felelte John, és belekortyolt a kávéba.

– Nemsokára vége a szenvedéseinknek – mondta Ulf büszkén. – Anderberg beadta a derekát, és megengedte, hogy rendeljek egy új gépet.

– Ez most komoly? – kérdezte John meglepetten.

A rendőrkapitányról az a hír járta, hogy a fogához veri a garast.

– Egen. A kávé munkafeltételnek számít, ezért szakszervezeti képviselőként kutya kötelességem volt a sarkamra állni. Ha szerencsénk van, már jövő héten kiszállítják a masinát.

– Jól hangzik – mondta John, és elindult a csészéjével a folyosó felé.

A tapasztalat arra tanította, hogy zárja rövidre a kollégával folytatott beszélgetéseket, különben vérszemet kap, és be sem áll a szája.

Az irodájában letelepedett az íróasztalhoz. Csinos kupacokba rendezte a dobozban lapuló emlékeztetőket, kihallgatási jegyzőkönyveket és technikusi jelentéseket, majd nekiállt átrágni magát az anyagon.

A Brodin ikrek, Jens és Jonas 1986. október 7-én nem sokkal délután öt után hagyták el az ålvikshöjdeni otthonukat. Az anyjuk, Hillevi a lelkükre kötötte, hogy ne menjenek messzire, és érjenek haza hétre vacsorára. Amikor nem jöttek meg, az asszony a keresésükre indult. Becsengetett a környéken lakó családokhoz, ahol hasonló korú gyerekek voltak, hátha ott időznek a fiai, de csak fejrázást kapott válaszul. Kisvártatva ráakadt a fiúk BMX-eire egy játszótéren, és ekkor ijedt meg igazán. Tudta, hogy az ikrek imádják a biciklijeiket, és sosem hagynák őket őrizetlenül.

John fogta a barna borítékot, amelyben az édesanya által rendelkezésre bocsátott fotók lapultak. Feltételezte, hogy a fiúk egypetéjű ikrek voltak. Csaknem teljesen egyformán néztek ki a sima világosbarna hajukkal, huncut szemükkel és elálló fülükkel. Az eltűnésük idején tízévesek voltak, egy évvel idősebbek Nicole-nál.

John tovább olvasott. A központhoz negyed tíz után két perccel futott be a riasztás. A járőrök fél órával később értek ki, és felvették Hillevi tanúvallomását. A feljegyzések szerint az anya zaklatott volt, de értelmesen válaszolt a kérdésekre. A fiai még sosem tűntek el, és nem kaptak semmiféle fenyegetést. A gyerekek apja, Kenneth Brodin Finnországban járt üzleti úton, de jön haza, amint tud.

A helyszínen tartózkodó parancsnokkal való tanácskozás után még egy járőrt kiküldtek Ålvikshöjdenbe, hogy segítsen a keresésben. A szomszédok is beálltak. Éjjel fél háromkor hagyták abba. A fiúk nem kerültek elő.

John érezte a kollégái fokozódó aggodalmát. Eltűnéses esetekben az idő döntő tényező volt. Minden órával csökkent a szerencsés végkifejlet esélye.

Másnap reggel újult erővel folytatták a kutatást. Rendőrkutyákat is bevetettek, és hamarosan az egyik alig száz méterre északra a játszótértől az erdőben jelzett.

A földön vérnyomokat találtak. A mennyiségét képtelenség volt pontosan meghatározni, mert a talaj felitta. Becslések szerint úgy két deciliter lehetett.

John a technikusi jelentésekhez lapozott. Az erdőben talált vér vércsoportja egyezett a fiúkéval: A pozitív. Ez arra utalt, hogy a gyerekek erőszak áldozatai lettek. Azt nem sikerült kideríteni, hogy a vér csak az egyik vagy mindkét fiútól származik-e. John feltételezéseinek megfelelően egypetéjű ikrek voltak, és azonos volt a vércsoportjuk.

Bevontak egy ügyészt is a nyomozásba. Ez volt a bevett eljárás bűncselekmény megalapozott gyanúja esetén. Hivatalosan is vizsgálatot indítottak emberrablás és gyilkosság ügyében.

A tanúk segítségével, akik látták a délután folyamán a fiúkat, felrajzoltak egy idővonalat. John mindent elkövetett, hogy kisilabizálja. Úgy tűnt, hogy a tintapatron kifogyóban volt, amikor harmincnégy évvel ezelőtt a dokumentumot kinyomtatták. Az oldal alja felé egyre halványabbak lettek a betűk.

17.10 A fiúk távoznak az ålvikshöjdeni otthonukból.

18.00 Egy sétáló nyugdíjas házaspár látja őket a telepre vezető út melletti játszótéren.

18.15 Egy robogóval Grums felé tartó tizenöt éves fiú szintén látja őket.

Ezután nem volt több nyom. A következő hetekben nagy erőkkel keresték őket, de eredménytelenül. Johnnak feltűnt, hogy az emlékeztetők egyre kurtábbak lettek, ahogy fogyatkozott a remény, hogy életben találják a gyerekeket.

A nyomozók természetesen a körmükre néztek a környezetükben élő embereknek. Hillevi Brodin bolti eladóként dolgozott Grumsben. A szomszédok megerősítették az eseményekről szóló beszámolóját.

Kenneth Brodin a fiúk eltűnése utáni napon délben érkezett haza Ålvikshöjdenbe, és az otthonában hallgatták ki. A feleségéhez hasonlóan ő is azt állította, hogy külföldön tartózkodott. Szerviztechnikus volt a grumsi papírgyárban, és gyakran küldték különböző európai országokba a konszern más létesítményeibe kisegíteni. A kihallgatási jegyzőkönyv margójára valaki azt írta kézzel: „Ellenőrizni a gyárban.” John a papírok között keresgélt, és talált egy másik feljegyzést is aznapról, amelyben a gruvöni részlegvezető alátámasztotta, hogy a férfi Finnországban volt.

Egyik szülő sem szerepelt a bűnügyi nyilvántartásban. Ahogy a többi felnőtt, a tanárok és az edzők sem, akik rendszeres kapcsolatban álltak a fiúkkal. A többségüknek alibije is volt a kérdéses időre.

Miután a gyerekek közvetlen környezetével végeztek, a nyomozók szélesebb körben kezdték keresni a tettest. Kihallgatták az elítélt värmlandi pedofilokat, de egyiküket sem sikerült Ålvikshöjdenhez kötniük, és senki sem viselkedett úgy, hogy további intézkedéseket kellett volna foganatosítani vele szemben.

John szabályosan hallotta, ahogy a kollégái a bajszuk alatt szentségelnek, amikor minden nyom zsákutcába vezet. Előrelépés nélkül képtelenség volt megőrizni a lendületet. Egyre több idő telt el a nyomozati cselekmények között, míg végül 1988 decemberében, bő két évvel a fiúk eltűnése után lezárták a vizsgálatot.

John felkelt, és nyújtózkodott egyet. Csak most vette észre, mennyire elgémberedett a többórás egy helyben üléstől. Ha Anderberg azt akarta elérni, hogy beszippantsa az ügy, sikerrel járt.

A kihűlt ügyek felmelegítésével többnyire az volt a gond, hogy nem tudtak honnan elindulni. Nem volt átvizsgálandó tetthely és kihallgatandó új tanú. Nem így a grumsi ikrek esetében, amit John egy madárnak köszönhetett.

Az a csontdarabka nem a semmiből került oda, gondolta, és előhúzta a telefonját a zakója belső zsebéből.

A legközelebbi ornitológus csak egy Google-keresésnyi távolságra volt tőle.

Nyolcadik fejezet

Torgny sóhajtott egyet. A pénteki tévéhíradó semmiben sem különbözött a hét többi napján sugárzott tudósításoktól. Estéről estére ugyanaz a szenny. Olyan emberek lövöldöztek, bonyolítottak le drogügyleteket, és raboltak, akiket nem lett volna szabad beengedni az országba. A nagyvárosok agglomerációja kész vadnyugattá változott, amelyet elfoglaltak a bandák, és azt csináltak, amit akartak.

Grumsnek is kijutott a gondokból. Torgny emlékezett rá, mekkora cirkusz kerekedett, amikor néhány éve egy bevándorló fiatalokból álló banda zaklatta a helyieket. A felbőszült kollégák a gyárban polgárőrséget akartak alapítani.

Jimmie Åkessonnak első perctől kezdve igaza volt, gondolta Torgny, amikor a szélsőjobboldali Svéd Demokraták pártvezetője jelent meg a képernyőn. Mielőtt még más politikusok szóba merték volna hozni a nagyarányú bevándorlás okozta problémákat, ő már kongatta a vészharangot. A svédek idegenné válnak a saját hazájukban.

Grumsben volt egy cukrászda, ahová sokat jártak Beatrice-szel, amikor Markus még kicsi volt. A fiuk mindig megszámolta a vitrinben katonás rendben sorakozó hercegnőtortákat, almás mazarinokat és dán péksüteményeket. Ma Kis Damaszkusznak hívták, és ha Torgny arra adta volna a fejét, hogy megiszik ott egy kávét, az egyetlen svéd lett volna a cukrászdában.

Idegen, ahogy Åkesson is mondta.

Torgny mégsem rá szavazott a legutóbbi választáson. A munkatársai azt csinálnak, amit akarnak, ő kitart a szocik mellett. Ha nem így tenne, az apja forogna a sírjában. Mint egy vízimalom kereke.

Kikapcsolta a tévét, és kiment a konyhába, hogy megmelegítse a halat, amelyet Beatrice készített. Ma munka után alig pár szót váltottak a kocsiban, amikor Torgny kivitte a buszhoz.

A karlstadi könyvklub estjei szentek és sérthetetlenek voltak, piros betűvel szerepeltek a közös naptárukban. A barátnők a főiskolán ismerkedtek meg, ami ma már egyetem. Beatrice már a második félévben otthagyta a szociológia szakot, mert terhes lett Markusszal, de a mai napig tartotta a kapcsolatot az évfolyamtársaival.

Torgny tudta, hogy kicsinyes, mégsem tudott beletörődni ezekbe a „Könyv és pezsgő” elnevezésű estekbe. Ez volt az úgynevezett könyvklub. Már a tény is, hogy nevet adtak neki, olyan bugyuta és fellengzős volt, hogy felfordult a gyomra. Ők Halillal meg néhány helyivel eljártak ugyan a Färjestads hazai meccseire, de ettől még nem rohangáltak „Ålvikshöjdeni hokirajongók” feliratú pólókban.

A könyvklubba szigorúan tilos volt házastársat vinni. Ez alól csupán az éves karácsonyi összejövetel képezett kivételt, amelyet Linderék hatalmas, mólós-szaunás villájában tartottak Hammarőn. A férfiak söröztek és izzadtak, miközben a nők irodalomról beszélgettek a nappaliban. Aztán összegyűltek, és a pompás, paraszti stílusban berendezett konyhában sonkát meg sertésbordát lakmároztak.

Torgny gyűlölte a karácsonyi összejöveteleket Linderéknél. A szaunában elveszettnek érezte magát a folyton üzletről és közös ismerősökről beszélgető férfiak között. Étkezéskor változatosabb témák kerültek szóba, de addigra már olyan sokáig hallgatott, hogy fura lett volna, ha megszólal.

De nem is a félszegsége volt a legrosszabb. Azzal megbékélt. Attól érezte még napok múlva is kutyául magát, hogy látta, mennyire élvezi Beatrice a társaságot. Az arca versenyt ragyogott a gyertyákkal, és minden témában lubickolt. Hazafelé a kocsiban viszont többnyire hallgatott, és Torgnyt aggasztotta, mi járhat a fejében.

A mikró csengetett, mire Torgny kivette a tányért egy konyharuhával, hogy ne égesse meg magát. Bevitte az ételt a kanapéra, és körülnézett a nappaliban. Azon tűnődött, ezúttal milyen drága felújítási ötlettel tér haza a neje a könyvklubból. Szerette két marokkal szórni a pénzt. A kandallót tavaly télen építtették, előtte való éven pedig Torgny lefestette a falakat meglátása szerint barnára, de Beatrice felvilágosította róla, hogy ez café latte.

Az egyetlen tárgy, amelyet nem fenyegetett a lecserélés réme, Markus zongorája volt. Torgny egyszer felvetette, hogy tegyék át máshová, de Beatrice nem volt hajlandó kötélnek állni. A zongorának a helyén kell a fiuk fürge ujjaira várnia, ha netán látogatóba találna jönni.

Torgny sóhajtva elővette a telefonját a zsebéből, és a Lexus honlapját kezdte böngészni. Annyiszor vitte már el próbakörre az RX-et, hogy az autószalon értékesítési vezetője megjegyezte, hogy az ingyenkávé fizető ügyfeleknek van. Jó lett volna egy szép napon a képébe vágni a készpénzes foglalót.

Ezen a ponton Torgny általában abbahagyta az álmodozást. Emlékeztette magát, hogy hatszázezer korona irdatlan sok pénz, és inkább elkezdett használt kocsikat nézegetni. Ma este azonban nem. Tizenkilenc éves kora óta dolgozott, nem maradt itthon a gyerekkel, és beteg is csak elvétve volt. Egy nap az ő idejének is el kell jönnie.

Tollat, papírt és számológépet hozott, mert a telefonján nem szeretett számolni. Húsz százalékot kellett foglalóként készpénzben letenni. Ez a felszereltségtől függően százhúsz-százharmincezerre rúgott. A többire hitelt vehet fel az autókereskedőn keresztül. Kedvező feltételekkel, ezt többször is említették a honlapon.

Belépett a netbankjába, és megnézte az egyenlegét. Valamivel negyvenezer felett volt. Hiába ad esetleg túl a Volvón húszezerért, félúton sem jár. Erről ennyit.

A pillantása megakadt egy másik számlán, amely a Markusnak félretéve névre hallgatott. Torgny a fia keresztelőjekor nyitotta, és még ugyanazon a napon pénzt is fizetett be rá. Azóta minden hónapban háromszáz koronát vezetett át a béréből. Úgy tervezte, ezzel járul majd hozzá a fia első lakásának megvásárlásához. Ivar is így tett annak idején. Az apjának hála tudtak Beatrice-szel saját házat venni Ålvikshöjdenben.

A gond – már ha annak lehet nevezni – az volt, hogy Markusnak nem volt szüksége pénzre. Rendszerfejlesztőnek tanult, és már a tanulmányai alatt elkezdett szabadúszóként svéd és külföldi cégeknek dolgozni. Amikor néhány éve lakhatási jogot vett Stockholmban, Torgny csak utólag tudta meg. Markus nem akarta, hogy az apja idegeskedjen a licitálás miatt.

Amikor Torgny végül értesült róla, mibe került a háromszobás lakás az Odenplanon, egyből mindent megértett. Az ő évtizedek alatt összekuporgatott tőkéje alig néhány négyzetméterre lett volna elég.

Sosem beszéltek a pénzről Markusszal. A háromszáz koronát a mai napig átvezette minden hónap huszonhatodikán. Kamatokkal együtt már csaknem százötvenezer volt a megtakarítás.

Több, mint amennyi foglalót a kocsiért le kell tennie.

Torgny minden további jegyzetelgetés nélkül a papírra dobta a tollat. Kijött a matek. Megvolt a pénz, csak fel kellett hívnia Markust, hogy elkérje tőle. Vagyis meg kell alázkodnia, tette hozzá magában. Bár a fia megállt a maga lábán, és biztosan engedélyezett volna az öreg apjának egy új autót, már megkérdezni sem tűnt helyesnek. Különösen most, hogy Markus a világ másik felén nyaralt.

Torgny bosszúsan kiment a konyhába, kidobta a vacsorája maradékát, és betette a tányért a mosogatógépbe. Kinyitotta a hűtőt, kivett egy sört, aztán vissza is tette. Úgy érezte, még egy ilyen egyszerű kérdésben sem képes döntést hozni.

Három órával később hazajött Beatrice. A buszmegállóban Grumsben összefutott az egyik szomszéddal, aki hazahozta Ålvikshöjdenbe. Torgny kiment elé az előszobába. Közben igyekezett lenyelni a „Könyv és pezsgő” miatt érzett keserűségét.

– Milyen volt? – kérdezte, és felakasztotta a felesége kabátját egy vállfára.

– Jaj, nagyon jó! – lépett ki a cipőjéből Beatrice.

Torgny észrevette, hogy eléggé bizonytalanul áll a lábán.

– Yvonne-nak új állása van, vezető beosztásba került az önkormányzatnál, úgyhogy hozott három üveg pezsgőt.

Torgny önkéntelenül elnevette magát. Mindig is gyanította, hogy a pezsgő fontosabb a könyveknél.

– Hát az valami mennyei volt! – lelkendezett Beatrice. – Nem olyan édes, mint…

Torgny befejezte helyette a mondatot:

– …azok az olcsó vackok, amiket mi iszunk Grumsben.

– El se kezdd! Nem erre gondoltam.

Beatrice elfurakodott mellette a konyha felé. Torgny hallotta, hogy megnyitja a csapot, majd kiengedi a vizet, hogy hideg legyen.

– Ne haragudj, csak vicceltem! – kérlelte.

– Nem vicceltél. Megyek, és lefekszem.

Egy nagy pohár vízzel a kezében felment a lépcsőn a hálószobába.

Basszus, mérgelődött magában Torgny.

Beatrice alig három perce volt itthon, és máris összevesztek, mégpedig az ő hibájából.

Hallotta, hogy fordul a kulcs a fürdőszoba ajtajában az emeleten. Beatrice rendes körülmények között nem szokott bezárkózni, ma este viszont így tett. Ez egyértelműen jelezte Torgnynak, hogy készülődhet lefekvéshez a földszinti fürdőszobában.

A pillantása Beatrice kézitáskájára tévedt az előszoba padlóján. Egy csillogó prospektus kandikált ki belőle. A Ticket utazási irodáé.

Torgny kihúzta, és észrevette, hogy a felesége behajtotta az egyik oldal sarkát. Odalapozott.

Fedezze fel Borneó varázslatos esőerdeit!

Az úti cél nem lepte meg. Amióta Beatrice évekkel ezelőtt látott egy dokumentumfilmet a szigetről, másról sem beszélt, csak arról, hogy el szeretne utazni oda.

Torgny kiment a konyhába, és kidobta a prospektust a szemetesbe. Hát nem fogja fel a felesége, hogy nem egy ligában játszik a könyvklub többi tagjával? Torgny tűrhetően keresett, de Beatrice házigondozói fizetése egy vicc volt. Egyszerűen nem engedhették meg maguknak, hogy elutazzanak a világ másik végére a dzsungelbe.

Megint kinyitotta a hűtőt, és határozott mozdulattal kivette a sört. Az első kortyokat állva itta meg. A sör felhabzott, és lecsordult az állán. Letörölte a kézfejével, és lerogyott a konyhaasztalhoz.

Beatrice volt a koronaékszere, ebben mindenki egyetértett. Nem szabad elveszítenie. Egyszer már megtörtént, és megnyílt a lába alatt a föld.

Akkor jöttek össze, amikor Beatrice másodikos lett a gimnáziumban, ő pedig munkát kapott a gyárban. Amikor a lány elkezdett főiskolára járni, Torgny felvetette, hogy vegyenek egy közös lakást Grumsben. Beatrice húzódozott. Inkább a karlstadi kollégiumban akart lakni.

Torgny meglátogatta, amikor csak tudta, de már egy hónap után úgy érezte, hogy szakadék tátong közöttük. Beatrice elfordult tőle, és szívesebben töltötte az idejét az új barátai társaságában. Még mielőtt a fák elhullajtották volna a leveleiket, szakítottak.

Karácsonykor Torgnynak nem volt kedve elmenni a gyár szállóján tartott ünnepségre. Egy haverja azonban lyukat beszélt a hasába, hogy ne lógassa már az orrát, inkább szedjen fel egy másik csajt. Jó néhány grogból erőt merítve Torgny beállt az ajtónál kígyózó hosszú sorba. Miután a biztonsági őr némi kétkedéssel beengedte, azonnal megpillantotta Beatrice-t a bárpultnál.

Mintha villám csapott volna belé. Az volt az első gondolata, hogy sarkon fordul, kimenekül a téli éjszakába, és elbújik egy hóbucka mögé. Még az is jobb lett volna, mint farkasszemet nézni Beatrice barátjával, akit biztos azért cipelt ide, hogy megmutassa neki ezt az egzotikus szulfátszagú bulit.

Mégis maradt, és a távolból bámulta a lányt. Aztán betért a mellékhelyiségbe, ahol hideg vizet fröcskölt az arcába, és végighúzta a kezét a haján. Végül odamerészkedett Beatrice-hez.

Némi feszélyezett udvariaskodás után elmúlt az idegessége. Beatrice-nek valóban volt barátja. Csakhogy teljességgel megbízhatatlan. A lány azt mondta, hogy ő sem akart eljönni az ünnepségre, de egy barátnője rábeszélte, pont, mint Torgnyt a haverja. Nagyot nevettek, és amikor Beatrice azt mondta, hogy ez biztos a sors keze, végképp megtört a jég. Torgny úgy érezte, lehet, hogy mégis van esélye.

Aznap este lefeküdtek egymással Torgny lakásán.

Amikor a lány elaludt mellette az ágyban, Torgny eltökélte, hogy újra összejön vele. Kitart mellette, de nem erőltet semmit. Kivárja a megfelelő alkalmat, hogy továbblépjen. Azt természetesen nem tudhatta, hogy ebben nagy segítséget kap majd az embriótól, amely hamarosan fejlődésnek indul Beatrice méhében.

Felhajtotta a sört, és kinyitotta a mosogató alatti szekrényt. Kivette a prospektust a szemetesből, és letörölgette a mosogatóronggyal. A Karib-szigetek ismeretlen paradicsomába csalogató azúrkék tengerre rátapadt egy kis halmaradék.

Bement a fürdőszobába, vizelt, és megmosta a fogát. Aztán felöltötte a legragyogóbb mosolyát, és a prospektussal a kezében felment az emeletre. Némi szerencsével lealkudhatja a borneói utat egy-két hét Kanári-szigetekre.

Kilencedik fejezet

John jobbra indexelt, és befordult a grumsi sportpályához. Bár szombat kora reggel volt, jó sok kocsi állt a parkolóban. Az erdő szélén a kivilágított futópálya elején két idősebb sportoló melegítette a szemlátomást merev izmait.

Megállt a szabadtéri edzőpályánál a többi járműtől kissé távolabb. A Chrysler – amelyet afelett érzett dühében vásárolt, hogy a svéd rendőrautók még mindig manuális váltóval vannak felszerelve – terjedelmes jószág volt. Nem akarta megkockáztatni, hogy egy izomlázzal küzdő sportoló megkarcolja a lakkozását.

Leállította a motort, kiszállt, és elindult a focipálya felé. Mivel hétvége volt, megfordult a fejében, hogy magával hozza Nicole-t. Megvárhatta volna az autóban, amíg ő beszél a megyei önkormányzat ornitológusával. Végül mégis úgy döntött, hogy otthon hagyja az unokahúgát a tabletjével. Alig néhány órát lesz távol, és szíves örömest lemondott a kérdések megválaszolásáról, amelyeket a kislány jelenléte vetett volna fel.

Marielle Bergmant, az ornitológust nem volt nehéz megtalálni. Praktikus ruhát viselt, és a füves pálya rövidebbik oldalán várta egy fapadon. Fiatalabb volt, mint a telefonbeszélgetésük alapján John gondolta. Huszonöt és harminc között lehetett.

– Köszönöm, hogy szánt rám időt – mondta kézfogás után.

– Nincs mit – felelte a nő. – Tegnap egész nap értekezleten ültem, és úgy éreztem, nem várathatom a rendőrséget hétfőig.

Elindultak a szélben lebegő kék-fehér kordonszalag felé.

– Mire kíváncsi? – kérdezte Marielle, amikor beléptek a lezárt területre.

– Először is arra, milyen madár építette ezt a fészket – mutatott John a maradványokra.

Az ornitológus leguggolt a gallyak és levelek kupaca mellé.

– Azt mondanám, hogy halászsas. Elég nagy fészek, és népes halászsas-populáció él a környéken.

– Biztos benne? – kérdezte John.

– Eléggé. Legalábbis nem tudom, milyen más madár lehetett volna.

John bólintott. Mint minden rendőr, ő is az egyenes válaszokat szerette, és úgy tűnt, Marielle Bergman érti a dolgát.

– Ahogy azt a telefonban is jeleztem, különböző okokból érdekel minket.

– Gondolom, a csontdarab miatt – állt fel a nő. – Olvastam a Nya Wermlands-Tidningen oldalán. Tényleg az eltűnt ikrektől származik?

John megdermedt. Ezek szerint a helyi hírlap már kiszagolta, mit találtak a madárfészekben, és kapcsolatba hozta az ügyet a Brodin ikrek eltűnésével. Anderberg nem lesz elragadtatva, és aggódni fog a nyilvánosság felől érkező nyomás miatt. Ugyanakkor a sajtófigyelem nem feltétlenül rossz a nyomozás szempontjából, gondolta John. A fiúk gyilkosa harmincnégy évig őrizte a titkát, és ez talán most megrendíti.

– Erről sajnos nem beszélhetek – felelte, és sikerült olyan hivatalos hangot megütnie, amilyet akart. – De tegyük fel, hogy tényleg találtunk emberi csontot a fészekben.

– Tegyük fel! – mosolygott Marielle.

– Maga szerint honnan származhatott? – kérdezte John.

A nő remekül mulatott.

– Ha azt hiszi, tudok beszélni a madarakkal, ki kell ábrándítanom.

John elnevette magát.

– Arra nem is számítottam. De azt talán tudja, milyen messzire repülnek a halászsasok építőanyagért a fészkükhöz.

Az ornitológus meghúzta a copfját tartó hajgumit.

– Pontosan persze nem lehet megmondani – kezdte –, de olyanok, mint a többi állat. Takarékoskodnak az erejükkel, nem fecsérlik feleslegesen az energiájukat.

– Vagyis itt a közelben találhatták a csontot? – intett John az erdő felé.

Nem igazán fért a fejébe, hogy miért temette volna a tettes a holttesteket egy olyan helyre, ahol fél Grums napi szinten sportol. Elolvasta a telep történetét az interneten. Ide már jóval a Brodin ikrek eltűnése előtt is jártak kikapcsolódni és edzeni.

– Nem biztos, hogy pont itt – mondta Marielle. – A halászsasok nemritkán a víztől kilométerekre raknak fészket, pedig csaknem kizárólag hallal táplálkoznak. Errefelé több tó is van. Lehet, hogy akkor találták a csontot, amikor táplálékot kerestek.

– Elképzelhető, hogy a csont a vízen úszott?

– Igen, vagy a parton hevert. Esetleg útközben találták a víz és a fészkelőhelyük között. Mondom, hogy nehéz pontosan meghatározni.

John elővett egy Grums-térképet a zakója belső zsebéből.

– Megértem, de segítenie kell behatárolni a területet.

A szél belekapott a térképbe, amikor megpróbálta kiteríteni. Elhatározták, hogy visszamennek a parkolóba, mert ott kevésbé fújt. John egy piknikasztal közepére terítette a térképet, majd adott egy tollat Mariellének, aki egy X-szel bejelölte a fészek helyét. Megnézte a méretarányt, aztán rajzolt egy körülbelül öt kilométer sugarú kört a megtalálási hely köré. Erdők és tavak is beleestek az autópálya mindkét oldalán.

– Nem hinném, hogy ennél messzebbről hozták az építőanyagot – mondta.

John szemügyre vette a térképet.

– Viszonylag nagy terület. Maga szerint hol kezdjük a keresést?

Az ornitológus elgondolkodott.

– Én a fészek és a tavak közelében kezdeném. A parton és úgy ötven méterre a vízben.

John visszatette a térképet és a tollat a belső zsebébe. A szél telefoncsörgést hozott a Chrysler félig leengedett ablakán át. Elnézést kért Mariellétől, és a kocsihoz kocogott. Lehet, hogy Nicole keresi.

– Igen, tessék? – szólt bele.

Nem az unokahúga hívta, hanem Anderberg. Megint. Már kétszer beszéltek aznap.

– Miért nem veszi fel? – kérdezte a főnök.

– Felvettem.

– Elég sokáig tartott.

John a szemét forgatta. Anderberg nem viccelt, amikor azt mondta, hogy minden részletről tudni akar. A rendőrkapitány olyan szinten lihegett a nyakába, hogy az már kezdte idegesíteni.

– Miért hív? – kérdezte, és a szenzációhajhász újságírókra szórt szitkokra számított.

– Kapaszkodjon meg! – felelte Anderberg nagy komolyan. – Most kaptam meg a laboreredményeket. A kulcscsont harmincöt éves, plusz-mínusz két év. Igaznak bizonyult a feltevésünk, hogy az egyik Brodin fiútól származik. És ez még nem minden.

Hatásszünetet tartott, mielőtt folytatta.

– A labornak sikerült ép sejtmagot kinyernie. Van DNS-ünk.

Tizedik fejezet

Ålvikshöjdenben nagy hagyománya volt a nyári ünnepségnek. Arra emlékeztette a lakosokat, hogy ez a hely nem csupán egy névtelen utca családi házakkal a két oldalán, hanem egy eleven közösség. Torgny ismerte a történetet. Az apja számtalanszor előadta. Egyszer egy csapat őrült sípályát akart építeni Grums legszebb dombján. Ålvikshöjdenből ugyanis szabad kilátás nyílt az egyik irányban a Vänern-tóra, a másikban pedig a falura és a gyárra.

Ivar természetesen megakadályozta ezt a marhaságot. Szakszervezeti képviselőként és a szociáldemokrata párt aktív tagjaként azt szorgalmazta, hogy inkább a munkásoknak építsenek otthonokat, mint a középosztálynak rekreációs létesítményeket. Ha mindenáron el akarják törni a lábukat, ott van nekik a hovfjälleti és a säleni pálya.