ROBIN LIM

BÖLCS SZÜLETÉS

A méhlepény elfeledett története

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Robin Lim: Placenta – The Forgotten Chakra, Half Angel Press, Ubud, 2015

A kötetet összeállította: Tesfay Sába

© Robin Lim, 2010, 2015

Előszó © Cseke Eszter, 2023

Utószó © Michel Odent, 2021

Illusztrációk © Miyuki Akiyama, Gede Robi Supriyanto, Sophia Anastasia

Fotók © Margo Berdeshevsky, Wil Hemmerle, George Tesla

Hungarian editon © Open Books, 2023

Hungarian translation © Fónagy Zsófia, 2023

Fordította Fónagy Zsófia

A fordítást szakmailag ellenőrizte Béres Edina

Az Utószót Földes Annamária fordította

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztette Kővári Bettina

Borítóterv Hlatki Dorottya

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés Sólyom Melinda

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-372-0

Robin Lim további kötetei:

Gyermekágy

Várandósság

Tartalom

Köszönöm Robin Limnek (Cseke Eszter)

Előszó

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

MI IS AZ A MÉHLEPÉNY?

A méhlepény tehetséges rejtőzködő

Miért fontos a méhlepény?

Az egyik csakránk a méhlepény

A MÉHLEPÉNY TEREMTŐEREJE

Istenek, totemek és a placentasárkány

Az Életfa

Placentarítusok a nagyvilágban

A méhlepény Bali szigetén

A méhlepény tisztelete a különböző vallásokban

A MÉHLEPÉNY MODERN ÉS HAGYOMÁNYOS GONDOZÁSA

A köldökzsinór elvágása

Újszülöttkori tetanusz: a probléma és a megoldás

Útmutató a köldökzsinór átégetéséhez

A köldökzsinór elvágása és a betegségek

Rh-negatív anyák, babák és placenták

A köldökzsinórvér-tárolás

Mi a teendő, ha a baba túl korán érkezik?

A méhlepény tesztelése a csecsemő kromoszomális vagy genetikai rendellenességeinek megállapítása céljából

A méhlepény és a génmódosított ételek

Mi a helyzet a HIV-vel és az AIDS-szel?

ÜNNEPELJÜK A SZÜLÉS HARMADIK SZAKASZÁT, A MÉHLEPÉNY SZÜLETÉSÉT!

A Szentháromság

Placentatrauma

Az elveszett méhlepények

A MÉHLEPÉNY GONDOZÁSA ÉS ELBÚCSÚZTATÁSA

A baba és a méhlepény születésének megtervezése

Placentalenyomat

Készítsünk álomfogót!

LOTUS-SZÜLÉS

Hogyan is zajlik a Lotus-szülés?

Lotus-szülés császármetszés után

LOTUS-SZÜLETÉS-TÖRTÉNETEK

TOVÁBBI TÖRTÉNETEK A MÉHLEPÉNYRŐL

NEM EGYEDÜL HALUNK MEG

AZ EMBERI JOGOK BIZTOSÍTÁSA AZ ÚJSZÜLÖTTEK SZÁMÁRA

Kapcsolódó tanulmányok ismertetése

Ajánlott filmek, olvasmányok és egyéb források

Jegyzetek

Utószó (Michel Odent)

Üzenet az egészségügyi dolgozóknak

Bemutatkozik a Bumi Sehat Alapítvány

A szerzőről

Ajánlás
A szüléskísérőknek, illetve a méhlepényeknek és a babáknak, akiket a világra segítenek: képzelj csak el egy olyan világot, amelyben minden ember úgy születik, hogy sértetlen marad a szeretethez való képessége.

Köszönöm Robin Limnek

Cseke Eszter

Körülbelül nyolc évvel ezelőtt sétáltunk be előszőr a Bumi Sehat klinikára, egy gyönyörű balinéz falu, Nyuh Kuning, illatozó frangipánifákkal és fekete vulkanikus kövekből faragott, őrző-védő démonszobrokkal övezett utcájába.

Két kiskamerát lóbáltunk a kezünkben, és én a jövőnket hordtam a szívem alatt, öt hónapos állapotos lehettem az első gyermekünkkel. Dokumentumfilmesként érkeztünk, de ez senkit sem érdekelt, azonnal vizsgálatra fogtak, kérdéseket tettek fel, mérték a pocakom körfogatát, és hívták Robin Limet. Soha nem felejtem el, amikor megmutatta egy életnagyságú rajzon, hogy most körülbelül mekkora lehet a kisbabám. Olyan volt, mint egy angyal, fenekéig érő hajával, gyönyörű filippínó vonásaival és mélyreható, fürkésző tekintetével. Édesanyám óvó karjában éreztem utoljára ilyen természetes, magától értetődő gondoskodást, mint akkor, ott.

Az egész filmkészítés folyamata is olyan volt, mintha egy elfelejtett világ kapuján léptem volna be, ahova mindig is nagyon vágytam, egy olyan női testvériségbe, ahol a kontinuum, az ősi tudás kéz a kézben jár a modern medicina vívmányaival.

Pár hónappal később – már otthon, Magyarországon – a novemberi fagyban tébláboltunk Andrissal egy kertészetben: egy különleges fát szerettünk volna vásárolni.

Olyan nagy hatással volt ránk, ahogy Balin az ari-arival, azaz a placentával bánnak, szinte a megszületett kisbaba testvéreként tisztelik, hogy mi is szerettük volna megadni a módját, és egy szép fát választottunk, hogy a fiunk méhlepényét majd az alá temessük el.

Nem is olyan régen még Magyarországon és Erdélyben sem egészségügyi hulladéknak tekintették az élet fáját szimbolizáló placentát, hanem az édesapa dolga volt, hogy a szülés után elássa.

Amikor Robin Bölcs születés című könyvét olvastam, annyira természetesnek hatott minden, amiről írt, és bár sajnos soha nem hallottam a szüleimtől vagy a nagymamáimtól a placentáról, mégis olyan volt az egész, mintha valami régi tudást ástam volna elő a tudatalattimból.

Az első szülésem nem sikeredett túl békésre, hiába a sok előkészület és elhatározás. Az otthon szülésből egy szülészeti erőszakkal megspékelt, jó kövér trauma lett az egyik nagy becsben álló klinika műtőjében, majd csecsemőosztályán.

Két nap múlva, egyik kezünkben a kisfiunkkal, másikban egy nagy műanyag dobozzal, benne a lefagyasztott placentával, a hasamon és a lelkemen is egy-egy jó nagy sebbel sétáltunk ki a kórház épületéből.

A méhlepény megvárta a fagyasztónkban a tavaszt, ameddig megpuhult a föld, és akkor került méltó helyére, a gyönyörű cédrus alá. Mózes fiunk azóta is tudja, hogy az az ő fája.

Ezek után sok évig nem akartam még egy gyereket.

Pontosan öt év telt el, hogy megfogant a kislányunk; hirtelen jött, még alig született meg az elhatározás, és ő máris kopogtatott az ajtón. Rögtön tudtam, hogy vele együtt én is új esélyt kaptam a sebeim begyógyítására.

Nem akartam korházban szülni, dúlt a Covid-járvány, és teljesen kétségbe voltam esve. Aztán egy Costa Rica-i forgatáson eszembe jutott Robin.

Hát persze! A kis falu, a klinika, Robin Lim és Bali…

Nagyon szerencsések vagyunk, mert négy hónappal a szülés előtt megvalósíthattuk a nagy tervet, kibéreltünk egy házat, és én Robin féltő gondoskodása alatt várhattam a második babánkat. Felejthetetlen időszak volt.

Szép befejezés lenne egy háborítatlan, természetes szülés a császár után… Biztos voltam benne, ha Robinnal nem sikerül, akkor annak nagyon jó oka van, de nem tudtam elképzelni, hogy más módon is gyógyulhat a lelkem.

Aztán olyanfajta komplikáció adódott a szülés közben, hogy ha nincs a modern orvostudomány, a császármetszés, a kórház, akkor előbb a babám halt volna meg, aztán én is. Éreztem, hogy valami gond van, még jóval azelőtt, hogy bármelyikünk veszélybe került volna. És nemcsak éreztem, hanem mondtam is. Mertem mondani, mert bíztam Robinban és a csapatában.

A férjem készített rólunk egy fotót a mentőben, ahogy mosolyogva beszélgetünk Robinnal. Stressznek nyomát sem éreztem, pedig baromi fáradt voltam a tízórás aktív vajúdás után. A kórházban is folytatódott a nyugalmam, a bábám fegyvertársa és kollégája, dr. Hariyasa kezében voltam. Mosolyogva sétáltam be a műtőbe, azt hiszem, még el is nevettük magunkat Andrissal, amikor gumicsizmában, kötényben besétált a doktor, és közben mantrákat dalolászott. Mindenki kedves volt és emberi, a császármetszésem pedig gyöngéd! A babát rögtön megkaptam, aztán a placentával és a köldökzsinórral együtt került Andrishoz és Robinhoz. Nem tudom pontosan, meddig vártak, mert én még a műtőben voltam, de az a lényeg, hogy várhattak, aztán Andris elvágta a köldökzsinórt.

A szülés utáni hetekben (és néha még azóta is) számítottam a csalódottság vagy a szomorúság érzésére, de hiába. Aztán rájöttem, hogy bármennyire meglepő fordulattal élt az élet, a traumámat egy újabb, merőben más szellemben zajlott hasi szülés (ahogy Robin hívja) gyógyította be. Köszönöm, Robin, és köszönöm, dr. Hariyasa!

A méhlepényből ezúttal gondosan elkészített őrlemény és kapszulák lettek, a köldökzsinórból gyönyörű álomfogó… A mi életünk pedig ezek után Balin látszik folytatódni, bár nem terveztük, de már két éve itt élünk. Karnyújtásnyira Robintól és a Bumi Sehat klinikától.

Hatalmas öröm számunkra, hogy Robin Lim harmadik könyve jelenik meg Magyarországon. A Bölcs születés méltó és szó szerint szívhez szóló folytatása magyarul megjelent műveinek.

Bevezetés

A méhlepény, más néven placenta, létezésünk gyökere. Ez a csodálatos szerv nemcsak osztozik velünk az életünkön, de védi is azt. Ezen keresztül kapcsolódunk az édesanyánkhoz, és ez szolgál vezérlőegységként az Anyaméh nevű hajóban, születésünkig. Létezésének kezdete a fogantatásunk pillanata. Méhlepényünk genetikailag azonos velünk. Bár génkészletünket szüleinktől örököljük, ha nincs egypetéjű ikertestvérünk, soha, senki nem hasonlíthat oly tökéletesen hozzánk, mint a placentánk. A méhlepény szerepe alapvetően fontos az új élet megszületéséhez. Mi, emlősök nemi úton szaporodunk, így a szexuális együttlét földi életünk kezdetét jelzi, a méhlepény pedig annak origója. A történelem során sok-sok teremtéstörténetben megtaláljuk a Földanyát, aki megszülte a világot: magzatvizéből lettek az óceánok, a placentából pedig kisarjadt maga az Életfa. Ez is bizonyítja, milyen fontos a méhlepény a túlélésünk szempontjából, és milyen mélyen a lelkünkbe ivódott a képe.

A káoszelmélet szerint a dinamikai rendszerek érzékenyek a kezdőfeltételekre. Az emberek nagyon is dinamikus rendszerek, túlélésünk pedig az immunrendszerünktől függ. A magzatfejlődés (avagy a kezdőfeltétel) ideje alatt a baba immunrendszerének parancsnoka a méhlepény. Ezért kell gyengéd szüléssel védelmeznünk csemeténk placentáját, hogy a lehető legjobb rajtot biztosítsuk gyermekünknek az élethez, és megóvjuk immunrendszere támaszát.

Az epigenetika – azaz azoknak a génexpresszióban bekövetkező örökletes változásoknak a tana, amiket nem a DNS okoz – felnyitotta a szemünket az előtt a tény előtt, hogy az egyén génjeinek a kifejeződését nem csupán az anya és az apa genetikai örökségének összessége alkotja, hanem ennél bonyolultabb a helyzet. Az is hatással van az utód jövőbeni egészségére, intelligenciájára és teljes genetikai megnyilvánulására, amit az anya eszik, iszik, érez és környezetében tapasztal. Mindez befolyással van a fejlődő magzatra, és az édesanya után következő összes generációra kihat.

Az anya tapasztalatainak összessége a köldökzsinóron keresztül adódik tovább, és a méhlepényben szintetizálódik. Csoda-e hát, hogy a méhlepényt sok kultúrában angyalnak tartják?

Vess csak egy pillantást a köldöködre. Biztos, hogy van a tested kellős közepén egy kis mélyedés vagy seb, ami a köldökzsinór elvágása után maradt. Ez a maradandó nyom örökké emlékeztetni fog a méhlepényedre, amely létfontosságú volt a fejlődésedhez embrió- és magzatkorodban. Napjainkban mégsem pazarolunk sok gondolatot a köldökzsinórra és a placentára. A legtöbb nyugati kórház manapság holmi egészségügyi hulladékként a szemétbe dobja az újszülöttek méhlepényét. Hogyan veszíthette el olyannyira jelentőségét a méhlepény, túlélésünk és jövőbeli egészségünk kulcsa, hogy hulladéknak tekintsük? Ezt a változást a 20. században a társadalom arra való törekvése nevelte, hogy a természet urává váljunk. Dr. Michel Odent – szülész-nőgyógyász szakorvos, aki nagyban hozzájárult a vízben szülés népszerűsítéséhez – ezt a jelenséget a „szülés iparosodásának” nevezi.

Az új emberi élet létrejöttének természetes folyamatát idővel patológiásként kezelték, melynek során a szüléseket beterelték a kórházakba, ahol azokat egyre gyakrabban műtéti úton fejezték be, miközben rutinszerűen kezdtek gyógyszereket alkalmazni. Valahogy úgy alakult, hogy a szülés biztonságosabbá tétele ürügyén már előre alkalmazni kezdtük azt a tudományt, amitől a szülés elképesztően technikai, siettetett folyamattá változott, amellyel a babát „kimenekítik” a méhből. A babák számára az átmenet a földi életbe a protokollok által előírt eljárások rideg sorozatává vált, melynek során édesanyjuk gátját az orvosok átvágták, hogy kitágítsák a hüvelybemenetet és felgyorsítsák a szülést. Az újszülöttekkel, akik a vajúdó anyákba diktált gyógyszereknek köszönhetően gyakran még kábák is voltak, durván bántak. Néha fejjel lefelé himbálva pofozgatták őket, hogy lélegezni kezdjenek.

A köldökzsinórt azonnal elszorították és elvágták anélkül, hogy figyelembe vették volna a hosszú távú traumát, amit ez a minden harmóniát nélkülöző művelet: az anyától és a placentától való elszakítás okoz a kisbabának. Az anyát ezután átvitték lábadozni a betegszobába, míg a baba, akit kilenc hónapon át a szíve alatt hordozott, elszigetelve, egy dobozban feküdt és cumisüvegből evett. A méhlepényt, a várandósság hősét, az elégetésre szánt szemétkupacra dobták. A csoda, ami egykor a családok sajátja volt, az egészségügyi intézmények tulajdonává vált. Az orvostudomány, amely, ha bölcsen használják, életek megmentésére képes, a szülés területén letért a helyes útról. Az orvostudomány és a természet útjai elváltak, s ez előbbi megfeledkezett az emberek kultúráinak és hagyományainak tiszteletéről. A hatékonyságra való törekvésünk során valahogy levetettük emberségünket az élet leggyengédebb pillanatának, a gyermek születésének küszöbén.

Születéskor mindenképpen meg kell győződni róla, hogy a baba, a méhlepény, az anya és a családtagok valóban készen állnak a köldökzsinór elvágására. Ez az első nyisszantás visszavonhatatlanul eltépi a baba és placentaangyala közötti köteléket. Én úgy gondolom, kedves szüléssegítők, hogy ha egyáltalán elvágjuk a köldökzsinórt, azt alázattal és tiszta szívvel kell tennünk, hiszen a baba, a zsinór és a méhlepény közötti szentháromságot nem lehet visszaállítani, ha azt egyszer megbontották. Kérjetek engedélyt a babától és a placentától: „Megengeditek?” Mondjatok néma imát, melyben bocsánatért esdekeltek azért, amit a zsinór elvágásával tesztek. Ne siessétek el! Szép lassan dolgozzatok. Nem kell rohanni, és nem kell aggódni. Ne feledjétek: a köldökzsinór elvágása nem mentőakció, bár ha kórházban nézzük végig a folyamatot, annak tűnhet. A sietségtől és az elszakítástól kell megmentenünk a babákat.

A történelem során számtalan filozófust foglalkoztatott a kérdés, hogy hol is lakozhat az ember lelke. Az agyban vagy a szívben? Egyes kultúrák szerint az örök életű emberi lélek a májban vagy a vesében lakozik. Én így gondolkozom: fogantatásunktól kezdve osztozunk a méhen a méhlepénnyel. Placentánk velünk együtt növekedett. A várandósság alatt védett minket és az édesanyánkat, ellátott minket minden létfontosságú tápanyaggal és oxigénnel, és elszállította a salakanyagot a placenta és az édesanyánk különálló, de ezzel összhangban működő keringési rendszerének labirintusába. Felmerül hát bennem a kérdés: vajon van-e lelke a méhlepénynek? Sőt, lehetséges-e, hogy közös lelken osztozunk a méhlepényünkkel?

Ez a könyv, melyet a placenta iránt érzett tiszteletem, sőt már-már szeretetem ihletett, ezekre a kérdésekre keresi a választ. Hiszek benne, hogy fontos kérdéseket feltenni, akkor is, ha a válasz nem létezik, hiszen épp a kérdés az, ami a csodálathoz vezető spirituális utat megnyitja. Ha ezeket a sorokat olvasod, kedves olvasó, valószínűleg te is vágysz tekervényes spirituális gyökereid és az emberi élet kezdetének megismerésére. Fogadd hát szeretettel ezt a mesekönyvet a méhlepényről, az Életfáról, az eredetről és az elfeledett csakráról. Lapjain megismerkedhetsz a placenta (fiziológiai, történelmi és kulturális) szerepével. Képzeld csak el, hogy az ember élete egy lótuszvirág, melynek a méhlepény a gyökere, a köldökzsinór a szára, a baba pedig a virága, gyümölcse. Ha szívünkben meglocsoljuk ezt a gyökeret, talán valamivel közelebb kerülhetünk az élet értelméhez. Azzal, hogy gondoskodunk arról, amiből lettünk, talán útmutatót szerezhetünk ahhoz, hogy merre tartsunk. Ha magunkhoz öleljük létünk forrását, és szenvedő bolygónkon tápláljuk a bennünk rejlő lehetőségeket, fényünk beragyogja majd a hazavezető utat.

A köldökzsinór leszorításának késleltetése a lüktetés megszűnéséig, a köldökzsinór élettanilag indokolt kezelése, és kedvezőtlen hatása valószínűtlen, legalábbis szabályosan zajló születés esetében. A korai leszorítás nem része a hagyományos eljárásoknak, és olyan beavatkozásnak tartjuk, amelyet meg kell tudni indokolni.[1]

EGÉSZSÉGÜGYI VILÁGSZERVEZET (WHO)

Mi is az a méhlepény?

A megtermékenyítés az a csoda, ami a szerelmeskedést követően, a spermium és a petesejt találkozásakor jön létre. Képzeljük csak el, ahogy az apa ejakulációjából származó 500–700 millió spermium megindul egyetlen ragyogó petesejt felé az anya testében. Ez egy új élet legelső versenyfutása. A győztes, a legrátermettebb, a tökéletes pillanatban ér be a célba, a petesejt pedig beengedi. Eggyé válnak, és zigóta, azaz megtermékenyített petesejt – egy új ember első sejtje – lesz belőlük. A petesejt megtermékenyítését követő első napon ez az egység fejlődésnek indul: elkezd osztódni és szaporodni, míg hamarosan már két, kicsivel később négy, a várandósság harmadik napján pedig már nyolc sejtből áll (ekkor már blasztomérának nevezzük). Ez aztán tovább osztódik tizenhat sejtté (ezt hívjuk morulának) és így tovább.

Az Élet magva

A fogantatást követően négy sejt alakul ki, ez a harmadik napon nyolc sejtté osztódik (blasztoméra), a negyedik napon pedig már tizenhat sejtté bővül, ezt morulának hívják.

Az Élet virága

Az embrió életének második hete a beágyazódással kezdődik. Ez a három-négy napos folyamat általában a várandósság tizenkettedik napja előtt lezárul. Kifejlődik a magzatburok, az embrió bölcsője, a trofoblaszt kinövései pedig beágyazódnak a méhnyálkahártyába (a méh bélésébe). Így bont szirmot a placenta, az élet mandalája vagy virága. Ezt nevezem én az osztódó lelkek szent geometriájának.

Miközben ez az egész csomag rohamosan növekszik, szépen halad lefelé a petevezetéken át a méhüreg felé. Ez utóbbi olyan, mint egy kényelmes ágy szobaszervizzel. A megtermékenyítést követő ötödik napon megkezdődik a beágyazódás, a trofoblasztsejtekből (ezek alkotják a blasztula, azaz a hólyagcsíra külső szövetrétegét) elkezd kifejlődni a méhlepény, a blasztociszta belső sejttömege pedig elkülönül – ebből lesz a baba teste. A méhlepény és a baba a spermium és a petesejt egyesüléséből születik. Közös eredetük miatt genetikailag azonosak.

A megtermékenyítést követő hatodik napon a méhlepény trofoblasztsejtjei elkezdenek a méhfal belsejéhez tapadni. Ahogy az embrió élete második hetébe lép, a beágyazódás folytatódik, és általában a tizenkettedik napon fejeződik be. Ezután kialakul a magzatburok, azaz az embrió bölcsője, míg a trofoblaszt kinövései beágyazódnak a méhnyálkahártyába, és létrehozzák a méhlepényt. Ekkorra a fejlődő méhlepény már teljesen beágyazódott az anya méhébe. A placenta és az anya keringése kölcsönhatásba lép, de az anya vére nem hatol be a méhlepénybe. A várandósság harmadik hónapjának kezdetétől a magzat és az anya teljesen különálló vérellátással rendelkezik. Ez a méhlepény egyik csodája: egyfelől egységbe foglalja az anyát és a gyermeket, másfelől pedig megőrzi az integritásukat, önálló és független rendszerként. Bár a magzat a tápanyagokat, a hormonokat és az oxigént az anyai vérből veszi fel a placentán keresztül, azonban az anya és a baba vércsoportja meglepő módon mégis különbözhet egymástól.

A köldökzsinór egy vénából – amely az oxigéndús, tápanyagokban gazdag vért szállítja a magzatnak – és két artériából áll, amelyek az elhasznált vért szállítják vissza a magzattól az anya felé, akinek aztán a kiválasztó szervrendszere feldolgozza azt. A zsinórt mukopoliszacharidokból álló Wharton-kocsonya béleli ki. Egy átlagos köldökzsinór körülbelül hetven centiméter hosszú és két centiméter átmérőjű. Erős és rugalmas. Folyamatosan biztosítja az anyagcseréhez szükséges enzimeket, a csontok felépítéshez szükséges kalciumionokat és a vérképzéshez szükséges vasat. Előfordul, hogy a köldökzsinórban a véna mellett csak egy artéria van, ami jelezhet magzati rendellenességet is, de az is lehet, hogy nem okoz semmiféle problémát a baba számára.

A baba a deciduában (a méhnyálkahártyában található vastag nyálkahártyarétegben) található spirális szerkezetű artériákon keresztül is kap oxigént. Az anya véráramlása nyomás alatt ezen keresztül jut be a bolyhok közé, és oxigéngazdag vérrel telíti a méhlepény bolyhait. A bolyhokon belül történik a gázcsere.

A méhlepény választja ki és szállítja a magzat fejlődéséhez szükséges tápanyagokat. Összegyűjti és a magzat vérébe juttatja mindazt, amire annak szüksége van. Bábaként az évek során megfigyeltem, hogy a méhlepény akkor is igyekszik gondoskodni a fejlődő magzatról, ha az anya szervezetéből hiányoznak az alapvető tápanyagok. Az alultáplált anyák például képesek egészséges, normális születési súlyú babákat világra hozni, miközben ők maguk az éhezés nyilvánvaló jeleit mutatják. Ráadásul olyan esetekben, amikor fennáll az IUGR (méhen belüli növekedési elmaradás) veszélye, a magzat a méhlepény segítségével képes jelezni az anyának, hogy több tápanyagra van szüksége.

Langley-Evens és társai 2001-ben patkányokon végzett vizsgálatai kimutatták, hogy az anyai fehérjebevitel korlátozása alacsonyabb születési testsúlyhoz vezet és csökkenti a 11ß-HSD2-aktivitást a méhlepényben. A tanulmány megállapította, hogy az anya alultápláltsága glükokortikoidok hatásának teszi ki a magzatot, amely a gyermek későbbi életében magas vérnyomás kialakulásához vezethet. További vizsgálatok kimutatták, hogy az anya alacsony fehérjetartalmú étrendje csökkenti a 11ß-HSD2-génexpressziót a patkányok méhlepényében, valamint a magzat és az újszülött veséjében és mellékveséjében. A szerzők úgy vélték, hogy a magzat és különösképpen a magzati vese megváltozott glükokortikoid-expozíciója a GR-fehérje- és az mRNS-expresszió észlelhető növekedéséhez vezethet a vesében, ami a későbbi életben a megemelkedett vérnyomás egyik lehetséges kiváltó oka.[1]

A méhlepény, ez a gyönyörű szerv, alig fél kilót nyom, és nagyon hasonlít egy lila, kék és vörös színű életfára. (Világvallások szakos hallgatóként a főiskolai évek alatt beleszerettem az életfa fogalmába, amelynek megannyi ága szememben a vallásos hit, a tudomány, a filozófia és a mitológia közötti összefüggéseket jelképezi. Az ágak és a gyökerek láttán meggyőződésemmé vált, hogy az egész élet nem más, mint összefüggések szövevényes hálója.) A baba oldalán a méhlepény sima és fényes, az erek sugarakban haladnak a közepétől kifelé, és a köldökzsinór két artériával és egy vénával kapcsolódik hozzá. Az anya felőli oldalon a méhlepény inkább hússzerűnek tűnik, pogácsás szerkezettel, amely hozzátapad a méh belső falához. A szülés után a méhlepény fokozatosan leválik az összehúzódó méhfalról, és a baba után körülbelül fél óra vagy óra múlva szintén megszületik. A méhlepény megszületése általában akkor zajlik komplikációk nélkül, ha az anya várandóssága alatt megfelelően táplálkozott, rendelkezik a vajúdás ezen harmadik szakaszának teljesítéséhez szükséges energiatartalékokkal, és a szülés után nem sürgetik a leválást.

A méhlepény a második anyánk. Ő maga az anyatermészet, aki saját tökéletességével táplál bennünket.

MARJAN DE JONG, EGY HOLLAND ÉDESANYA

A várandósság alatt és a szülés során a méhlepény biztosítja az anya és a gyermek túlélését. Fedezi a táplálkozási szükségleteinket, és segíti a fejlődésünket. Egyfajta védőpajzsként viselkedik, amely megvéd bennünket a káros baktériumoktól és a legtöbb kórokozótól. Mint szintetizáló szerv, ösztrogént, progeszteront és gonadotropint állít elő és használ fel annak érdekében, hogy az anyát és a babát az embrionális időszaktól a születésig életben tartsa. A progeszteront néha a várandósság hormonjának is nevezik,[2] mivel elősegíti a gesztációt és az embriogenezist.

A gránátalma, amit olaszul il melograno, Indonéziában delima, spanyolul granada, franciául grenadier, törökül meyve nar néven emlegetnek, gyönyörű, antioxidánsokban gazdag gyümölcs, amely a világ minden táján megtalálható. Élénkpiros színének és gömbölyded, lédús, magokkal teli testének köszönhetően a nők termékenységének széles körben elfogadott szimbóluma. A gránátalmáról úgy tartják, hogy hatalommal bír a gonosz felett. Perszephoné, Vénusz és Inanna istennők szent gyümölcse. Szerintem nagyon is hasonlít a mi drága méhlepényünkre!

Ha a vetélés a fogantatás és a méhlepény beágyazódása közötti időszakban következik be, akkor annak gyakran az elégtelen progeszteronszint az okozója. Ha egyszer a méhlepény kifejlődött és termelni kezdte hormonjai színes kavalkádját, a normális, egészséges várandósság általában megmarad. A méhlepény olyan hormonokat bocsát ki, amelyek szabályozzák a méhösszehúzódásokat, így a méh kényelmes burokká válik, amelyben a baba nyugodtan növekedhet. Ezek a hormonok az anya szervezetét is felkészítik a tejelválasztásra, amely szülés után a baba életének forrása lesz majd. A méhlepény tehát a baba számára létfontosságú forrást jelent mind az anyaméhben, mind a szülést követően.

A méhlepény.
A köldökzsinórban futó artériák és mellékágaik fehérek,
a véna és mellékágai feketék

Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a méhlepény – egy sejtekből álló szerv – végzi a kiválasztást, a tápanyagátadást/salakanyag-átvételt, a tárolást és a szállítást. Tudja például, mikor van szükség vasra, kiválasztja a vasat a többi anyag közül, és azt is tudja, hogyan kell felhasználni azt. Nem az ember rendelkezik ezzel a tudással, hanem egy sejtgyűjtemény, amit mi méhlepénynek nevezünk. Az, hogy egy sejt képes felismerni egy elemet, kétségtelenül csodaszámba megy. Ennél is nagyobb csoda, hogy képes a megfelelő anyagot a szükséges mennyiségben felvenni és egy adott helyre szállítani. Az ember és az összes emlős teremtésének csodája során bekövetkező események a sejtek, valamint a sejteket alkotó molekulák és atomok tudatára engednek következtetni. Ez a tudatosság valójában nem az övék, hanem Istené, aki megteremti őket, és rájuk bízza a feladatokat, amelyeket el kell végezniük.[3]

HARUN YAHYA

A méhlepény tehetséges rejtőzködő

A terhességi immuntolerancia nem más, mint a várandós anya immunválaszának hiánya a fejlődő magzattal és a méhlepénnyel szemben. Mivel a baba genetikailag különbözik az anyától, a kilökődést az anya és a magzat közötti különleges gát vagy védettség akadályozza meg. Ezt sejtszinten a méhlepény teszi lehetővé, ahogy azt a Maternal-Fetal Medicine: Principles and Practice (Anyai-magzati orvostudomány: elvek és gyakorlat) című könyv szerzői is kifejtik:

A placenta trofoblasztsejtjei nem expresszálják a klasszikus MHC I. osztályú HLA-A- és HLA-B-izotípusokat, ellentétben a szervezet más sejtjeinek többségével, és ez a hiány feltételezhetően megakadályozza az anyai citotoxikus T-sejtek pusztulását, amelyek egyébként idegenként ismernék fel a magzati HLA-A- és HLA-B-molekulákat. Másrészt viszont kifejezik az atipikus MHC I. osztályú HLA-E- és HLA-G-izotípusokat, ami feltételezhetően megakadályozza az anyai NK-sejtek pusztulását, amelyek egyébként elpusztítják az MHC I. osztályt nem expresszáló sejteket. A trofoblaszt sejtek azonban kifejezik a viszonylag gyakori HLA-C-t.[4]

Emellett a méhlepény foszfokolinnak nevezett molekulákat tartalmazó neurokinin B-t is termel. A fonálféreg nevű paraziták is ezzel a stratégiával érik el, hogy a gazdaszervezet immunrendszere ne észlelje jelenlétüket.

A szincícium egy több sejtmagot tartalmazó sejtegység, ami szintén segíti az emlősök méhlepényét a vetélés megelőzésében. Ez az óriássejt korlátozza egyes sejtek áramlását a fejlődő baba és az anya között. A szinciális epithelium (a hámsejtek közé beilleszkedni képes speciális vérsejtek gátfüggvénye) az oka annak, hogy az anya és az embrió vérkeringése nem keveredik össze. Még ennél is elképesztőbb az a tény, hogy miközben a méhlepény ezt a gátat biztosítja, mégis átengedi az anya antitestjeit a magzathoz, s így hatékonyan védi a babát a fertőzésektől.

Egyes esetekben a méhlepény még azután is képes életben tartani a babát, hogy a baba és a méhlepény már megszületett. Ezt akkor tapasztaltam először, amikor családunk kutyusa, egy Madu nevű bassethound-keverék kilenc kölyköt hozott világra. Egyikük halva született. Madu nyalogatni kezdte a kiskutya élettelen testét, és ami még érdekesebb volt: határozott mozdulatokkal nyalogatta a méhlepényét is, amely a köldökzsinóron keresztül továbbra is a kölyökhöz kapcsolódott.

Éppen akkoriban olvastam egy indiai cikket arról, hogy a halva született gyerekek újraélesztésének régi ájurvédikus módszere a méhlepény felmelegítése. A méhlepény felmelegítése összhangban áll az ájurvédikus nézetekkel a méhlepény jelentőségéről. Indiában, Bangladesben és Burmában hosszú évszázadok óta bevett szokás a méhlepény stimulálása, ha a baba születéskor nem lélegzik vagy élettelennek tűnik. Azáltal, hogy a méhlepényt hővel (például forró vízzel) vagy masszázzsal felmelegítik, aktiválják a gyermek dzsíváját (prána vagy életerő), amely a méhlepényben raktározódik el, és a szülés után fokozatosan átkerül a babába.

Ez járt a fejemben, miközben figyeltem, ahogy Madu egyre csak nyalogatja kölyke méhlepényét, miközben állát a kicsi testén nyugtatja. Madu egy ideig folytatta ezt, majd felemelte az állát, s láss csodát: egy élő kölyökkutya lapult alatta! Madu ezután megette a kölykei placentáit, de nem siette el a dolgot. Megvárta, amíg mind a kilenc kiskutya megszületik, a halva született kölyök pedig újraéled. Ez egy egész napos folyamat volt, hajnaltól estig tartott. Miután újraélesztette a csöppséget, Madu kiválasztotta a legnagyobb, legerősebb kölyköt, és megette a méhlepényét. Aztán a második legerősebb kiskutyáét is befalta. Ebben a sorrendben folytatta a méhlepények elfogyasztását, míg végül a legkisebbét is bekebelezte. Valahogy érezte, hogy a leggyengébb kiskutyának van a legtovább szüksége a méhlepényére, és időt kell hagyni az életerőnek arra, hogy teljesen át tudjon áramolni a méhlepényből a kölyökbe.

Néhány éjszakával később a Balin található Bumi Sehat Születésközpontban halva született nálam egy baba. Alultáplált édesanyját azon az éjszakán láttuk először. Röviddel a megérkezése után elkezdődött a szülés kitolási szakasza. Amikor már megjelent a baba feje, a kicsi szívverése az egekbe szökött, majd leállt. Megszületett, de nem kezdett el lélegezni. Nem volt szívhangja, izomtónusa pedig petyhüdt volt. Azonnal megkezdtük az újraélesztést, és közben elláttuk oxigénnel, de eredménytelenül. Nem láttunk életjelet, azonban úgy tűnt, a halál mégsem állt be.

Tizenhárom perccel később, amikor megszületett a méhlepény is, megkértem a nővért, hogy gyorsan hozzon be nekem egy tál forró vizet. A méhlepényt, amelyet még összekötött a babával a köldökzsinór, a meleg vízbe helyeztük, a baba nagyapja hozzáadta a tirthát, a családi templom szentelt vizét, a baba pedig azonnal összerezzent és mély levegőt vett. A kicsi ma teljesen egészséges, és a Tirtha nevet kapta.

Indiában a Dzsíva project arra tesz kísérletet, hogy megvizsgálja a daik, azaz a hagyományos szüléssegítők gyakorlatát, miszerint a halva született vagy veszélyeztetett újszülötteket a méhlepény felmelegítésével élesztik újra. A Balin található Bumi Sehat Születésközpontban ez a módszer sikeresnek bizonyult az újszülöttek életének megmentésében. De csak akkor működik, ha a köldökzsinórt nem szorítják le és nem vágják el. Mivel az élet a születés után is tovább áramlik a méhlepényből a babába, a köldökzsinór azonnali elszorítása és elvágása útját állja az egészséget biztosító életerő átadásának.[5]

A Matrika projekt beszámolója szerint számos faluban Bihár, Delhi, Rádzsasztán és Himácsal Prades területén alkalmazzák a méhlepény-stimulációt. A WHO által finanszírozott, három kontinensre kiterjedő vizsgálat a hagyományos szülési gyakorlatokról megállapítja, hogy abban az esetben, ha az újszülött nem sír fel a születés után, az őslakos bábák Bangladesben, Burmában és Indiában felmelegítik a placentát és „megfejik” a köldökzsinórt, Bangladesben pedig a „méhlepény taposása” a szokás. Ugyanezek a szerzők egymástól távol eső országokból hoznak példát „azokra a gyakorlatokra, amelyek az élet és az erő méhlepényen, a köldökzsinóron és az elülső fontanellán keresztüli átadásán alapulnak”. Ghánától Bangladesig, Etiópiától a Fülöp-szigetekig sok helyen alkalmazzák a módszert, ami alapján megállapítják, hogy „az újszülött újraélesztésére alkalmazott technikák egyértelműen bizonyítják, hogy a méhlepény valamiféle életanyag székhelye”.[6]

Miért fontos a méhlepény?

Attól a pillanattól kezdve, hogy édesapád spermiuma megtermékenyítette édesanyád petesejtjét, a sejtek embrionális sejtekre (amelyekből te lettél) és extraembrionális sejtekre osztódtak (amelyekből a méhlepényed lett). Elképesztő, hogy az ember fogantatásakor kialakuló sejtek több mint nyolcvan százaléka extraembrionális sejt, ami teljesen külön van kódolva az embrionális sejtektől. Hát ilyen fontos a méhlepény! De mit is jelent ez? Lehetséges, hogy nem az anya méhében fejlődő baba irányítja a méhlepényét, hanem… az önműködő méhlepény szabályozza a baba jóllétét?

Gondolkodtál már rajta, hogy inkább az édesanyádtól vagy az édesapádtól származik-e a génállományod? A méhlepény élete az anyaméhben valójában egy nagy huzavona a méhlepény növekedését stimuláló apai gének és a növekedést visszafogó anyai gének között, amelyek gondoskodnak róla, hogy az apai gének ne alkossanak hatalmas méhlepényt.

A főemlősöknél az anyák (az emberekhez hasonlóan) különösen gondoskodók. Ez segít biztosítani a mi fajunk túlélését is, hiszen olyan gyámoltalanul születünk, hogy anyatejre és teljes körű gondoskodásra van szükségünk a boldoguláshoz. A furfangos méhlepény olyan hormonokat bocsát ki, amelyek megváltoztatják az anya agyát. Az a méhlepény, amellyel ő maga is osztozott édesanyja méhében, illetve a saját méhében fejlődő csecsemő méhlepénye egyaránt felelős az anyai viselkedés kialakulásáért. Ez azt jelenti, hogy te is anyának születtél, hiszen a saját méhlepényed már a születésed előtt arra tanított, hogyan tápláld és gondozd a kicsinyeidet!

A nyugati orvostudomány egykor úgy vélte, hogy az újszülött első lélegzetvétele után a méhlepény már nem él, így nincs is rá szükség. Erről ma már tudjuk, hogy nem igaz, hiszen a születés segítői – a bábák, a doulák, az orvosok, az ápolók és a hagyományos szüléssegítők – tapasztalatai egybehangzóan azt mutatják, hogy a gyermek megszületése után a méhlepény még mindig élő támasza a babának. Amikor késleltetjük az újszülöttek köldökzsinórjának leszorítását és elvágását, szemtanúi lehetünk annak, hogy a placenta megszületése után is pulzálhat a köldökzsinór, miközben értékes tápanyagokkal és őssejtekkel teli, oxigénben gazdag vért szállít az újszülött testébe. Egyre több bizonyíték van arra, hogy a köldökzsinór épségben hagyása újszülöttkori újraélesztés esetén jobb eredményekhez vezet. Én nagymamaként, bábaként és doulaként, illetve egy hagyományos őslakos bába unokájaként és egy gyakorlott őslakos bába dédunokájaként nyomatékosan arra kérem az olvasót, hogy várjon, várjon, várjon, várjon, mielőtt elvágná az újszülött köldökzsinórját!

Jegyzetek

Bevezetés

[1] World Health Organization: Care of the Umbilical Cord: A Review of Evidence. (Utolsó letöltés: 2023. 04. 10.) https://www.kencap.info/index.php/disposables/ez-clamp/world-health-organization

Mi is az a méhlepény?

[1] Murphy, V. E. et al.: Endocrine Regulation of Human Fetal Growth: The Role of the Mother, Placenta, and Fetus. The Endocrine Review, Vol. 27., No. 2., 2006, 141–169.

[2] Bowen, R.: Placental Hormones. Implantation and Development of the Placenta. 2000. augusztus 6. http://www.vivo.colostate.edu/hbooks/pathphys/reprod/placenta/endocrine.html (Utolsó letöltés: 2023. 03. 20.)

[3] Yahya, Harun: Placenta: The bridge of Life. é. n.

[4] Creasy, R. K. – Resnik, R.: Maternal-Fetal Medicine: Principles and Practice. Elsevier, Philadelphia, 2003.

[5] The „Jeeva” Project: Investigating the Indigenous Practice of Reviving the Lifeless Newborn by Stimulation of the Placenta (Egy projektjavaslat koncepciója). 2007.

[6] Sadgopal, M.: Can maternity services open up to the indigenous traditions of midwifery? Economic & Political Weekly, Vol. 44., No. 16., 2009.