© Judy Thorne, 2026

© Tóth Judit, 2026

Szerkesztés és korrektúra: Szómanufaktúra

Borító és tördelés: Lyra Vision Studio

Felelős kiadó: Tóth Judit

ISBN 978-615-82801-4-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is.

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Vagy mégsem.

Egy

Ha ez egy romantikus történet lenne, úgy kezdődne, hogy egy gazdag, erős férfiról álmodoznék, akinek a teste izmos, arányos, a hasán az összes kocka kidolgozott, és akinél természetesen nem létezik hatalmasabb szexisten a világon.

Arról ábrándoznék, hogy meggyógyítom minden múltbéli sérelmét, azokat is, amikhez talán a pszichoterápia is kevés. Ő hálából mindennap legalább háromszor letépné rólam az olcsó bugyijaimat, hogy aztán új, drága darabokat vegyen. Hamar az válna az egyetlen életcélommá, hogy őt boldoggá tegyem, így magától értetődően a karrieremet, mi több, az egész lényemet feláldoznám érte, hogy aztán ő váljon a világom középpontjává.

Egy romantikus filmben valószínűleg szőke lennék, tökéletes arcbőrrel és fogsorral, és a hajam a legrosszabb napokon is úgy állna, ahogy egy fodrász megálmodta. Olyan állásom lenne, amiből annak ellenére telne rendesen a lakbérre, hogy egyébként „szegény”, védtelen lány vagyok. Vagy olyan, ami annyira felőröl, hogy szinte könyörögnék, hogy tartson el, mert már nem bírnám a folyamatos hajtást, és semmi időm nem maradna sem magamra, sem a szeretteimre.

Kár, hogy ez a legkevésbé sem egy romantikus történet.

Én legalábbis nem láttam túl sok romantikát abban, hogy anyámat vártam a mammográfián, miközben egy középkorú nő úgy nézett rám, mintha még nem látott volna embert, aki az anyját kísérgeti az orvoshoz a szabadidejében.

Az ateista anyám álmában pár hónapja megjelent a Szentlélek, hogy figyelmeztesse, ötven felett ideje lenne elmennie rákszűrésre, ezért egy ideje minden egyes orvostól – aki csövet dugott valamely testnyílásába vagy tűvel szúrta meg – megkérdezte, ki volt a kedvenc karaktere a Vészhelyzetből.

Egyébként már a nagyrutin vérvizsgálat kimutatta, hogy nincsenek rákos sejtek a szervezetében, sem más általános, ötven felett jelentkező problémái, de ha az emberhez egyenesen a Szentlélek száll le, hogy figyelmeztesse a bajra, akkor azt bizony komolyan kell venni.

Pláne, ha valaki annyira rajong a kórházsorozatokért, mint ő.

Azért talán valami humoros mégis volt ebben a jelenetben. Ott ültem a maróan klórszagú folyosón, egy nő nikotinhiánytól remegő kézzel épp egy napilapot olvasott, és csak azért nem ment ki, hogy rágyújtson egy görbe, sodort cigarettára, mert türelmetlenül várta, hogy behívják. Az asszisztens szólította is rekedt hangon. Feltápászkodott, megigazította piros melegítő nadrágját, a szatyrába tette az újságot, majd betotyogott, mint egy pingvin.

A váró egyébként tele volt emberekkel, jellemzően negyven felettiekkel. Néhány méterrel odébb volt a nőgyógyászat – ott meg persze majdnem mindenki terhes –, így érteni véltem a nő rosszalló nézését. Nekem is ott kellett volna ülnöm, legalább az első, de inkább a harmadik gyerekkel a hasamban, hogy én is büszkén elmondhassam, igazi nő vagyok. Vagy legalább azért, hogy kiderítsem, miért fáj mostanában egyre gyakrabban a hasam a petefészkem tájékán, és miért borult fel teljesen a menstruációs ciklusom.

Anyám kissé eltorzult arccal jött ki a vizsgálóból. Persze az, hogy egy hideg fémszerkezettel szétnyomják az ember mellét, nem kellemes érzés, de szerintem sokkal elviselhetőbb, mint az altatás nélkül végrehajtott bél- vagy gyomortükrözés.

A legnagyobb gondja mégsem a fájdalom volt, hanem az, hogy odabent senki nem nézte a Vészhelyzetet.

Nem meglepő, hogy egy orvosnak nincs ideje arra, hogy kórházsorozatokat nézzen. Vagy ha van is, biztos nem azzal akarja tölteni a szabadidejét, hogy olyan beavatkozásokat nézzen meg újra – sokkal pontatlanabbul ábrázolva –, amelyeket ő is naponta elvégez. Én a helyükben biztosan inkább teniszezni mennék, vagy kizárólag olyan filmeket választanék, amelyekben szó sem esik az orvostudományról.

Valahogy nem tudnám elképzelni, hogy ha mondjuk onkológusként dolgoznék, és egész nap rákos emberekkel közölném, hogy túlélik-e a következő hat hónapot vagy sem, otthon este azt szeretném látni, ahogy Izzie Stevenst újraélesztik a Grace Klinika ötödik évadának záró epizódjában. Inkább koncertre mennék, és természetesen annyit nyaralnék külföldön, amennyit csak lehetséges.

Anyám így az utolsó vizsgálata után végre elhitte, hogy nem fog rákban meghalni a közeljövőben. Rögtönzött közvéleménykutatása eredményeképpen az orvosok közül a legtöbben egyébként Carter dokit szerették, de leginkább azért, mert ő volt az egyetlen név, ami eszükbe jutott a Vészhelyzetből.

A reggel kilencre időzített mellvizsgálatokban egyébként az a jó, hogy utána az egész nap a tiéd. Főleg akkor, ha freelancerként alkalmi megbízásokból próbálod fenntartani magad. Így az embernek akad ideje az anyját orvoshoz kísérgetni, mert ki akarna egyedül gyomor- vagy végbéltükrözésre menni. Vagy másfél órát egyedül várakozni, hogy palacsintává lapítsák a melleit.

Valószínűleg az análisan elvégzett prosztatavizsgálat is éppen ennyire felemelő élmény lehet, de anyámnak szerencsére erre nem volt szüksége.

Kettő

Néha a tökéletesen egészséges emberek élete is egyetlen pillanat alatt véget ér.

Egy elakadt vérrög vagy egy golyó a szívben néhány másodperc alatt megöl. Egy autóbalesetben már nincs mindig ekkora szerencséd. Eltelhet pár perc is, míg elvérzel, nem beszélve persze hosszan elhúzódó szövődményekről vagy a kórházi fertőzésekről.

Aztán bennéghetsz egy házban, vagy elkaphatsz valami hülye vírust, mondjuk a Covidot, és néhány nappal később – természetesen hajnalban – érkezik a telefonhívás a halálhírrel.

Valahogy így:

4:57 perc.

Csörgött a telefonom, olyan hangosan, hogy halálra rémisztett.

Felvettem, nyögtem egyet köszönés helyett.

– Meghalt Arisztotelész. Covidban – közölte anyám köszönés helyett.

– Milyen Arisztotelész? – kérdeztem artikulálatlanul.

– Tudod, akivel csoportba jártatok az óvodában. Ne mondd, hogy nem tudod, kiről beszélek, ő volt a nagy szerelmed, még a fütyijét is megmutatta.

– Ja, hogy ő.

Igen, így már mindjárt más. Utoljára hatévesen láttam, mert elköltöztek, annak már több mint húsz éve, és valahogy nem éreztem indíttatást, hogy az ismerőse legyek Facebookon.

Miután leraktam, persze nyilván rákerestem, és szívesen megnéztem volna újra a fütyijét, mert elég jótékonyan hatott rá a húsz év. Focizott és kondizott; fesztiválokra járt; volt egy feltuningolt BMW-je; és úgy háromhavonta cserélgette a barátnőit.

Arisztotelész halála után egy héttel apám küldött egy SMS-t, hogy meghalt a nagynénje.

Ékezetek és szóközök nélkül.

Ő már veszélyeztetett korú volt, mégis egészségesebben egészségesebb az egész családnál. Aktív közösségi életet élt, sportolt, sok időt töltött a kertben, és még olvasószemüvegre se volt szüksége. Ő volt a legfiatalabb nagynénje, a temetésén pedig mindössze a szűk családja vehetett részt.

Mire újra lehetett nagyobb családi eseményeket rendezni, már senkinek nem akart kimenni a temetőbe, ezért inkább rendeztek egy nagy ebédet, amelyen különböző zsírban sült húsételeket szolgáltak fel – természetesen jó sok alkohollal.

De ma már többet beszélnek a Covid időszak mentális hatásairól, mint magáról a betegségről.

Legalább nem kell a nagymamám fülét nézegetnem videóhíváskor, mert nem tudta megérteni, hogy nem kell a füléhez tenni a telefont. És nem kell teljesen lehetetlen pillanatokban arra tanítanom, hogyan kell használni a készüléket.

Azért kapták, hogy a lezárások alatt is kapcsolatban maradjanak a világgal, de nem értették a használatát, ezért saját útmutatót írtak maguknak.

A nagymamámnak van egy kockás füzete, abba jegyzi fel, hogy a számítástechnikai eszközöket hogyan kell használni. Az öreg számítógépén – amit többnyire Pasziánszozásra használ – kis matricák jelzik, melyik csatlakozóba mit kell bedugni. Külön USB csatlakozója van például a pendrive-nak. Egy rózsaszín pont jelzi, melyik portba kell bedugni, és a pendrive-on is van egy rózsaszín matrica, hogy a számítástechnikában kevésbé szakképzettek – mint például a nagyapám – is egyszerűen használni tudják.

Az okostelefon használati útmutatójára pedig nem kevesebb, mint a füzet felét szánta.

A telefonnak különleges, gyöngyös tokot is horgolt, és a nyakába is akaszthatja, ha épp a kertben dolgozik.

De nem tudom, hogy kanyarodtam a nagyanyám telefonjához a halálhír közlések közepette. A „Hogy vagytok?”, „De ugye, jól vagytok? és a „Jól vagytok?” kérdések közül mindhárom elhangzott minden beszélgetés elején, egyébként már úgy a születésem óta.

A telefonban ez csak annyiban különbözött, hogy a nagyszüleim kényszert éreztek arra, hogy úgy üvöltsenek, mintha a szomszédnak ordítanának át az utca túloldalára, hogy megkérdezzék, ő is jól van-e.

Mindenki jól volt, mindenki jól van. Anyám rák, cukorbetegség, hormonális gondok és egyéb betegségek nélkül.

Ők is, jól vannak, azt mondták, jól kell lenniük.

Három

Jól emlékszem arra a napra, amikor a nővérem bejelentette, hogy gyereket vár.

2019. karácsony. A nővérem mindössze egyetlen kisméretű dobozt tett a családi karácsonyfa alá, színes masnival díszítve.

Először arra gondoltam, végre valaki mer elég bátor lenni ahhoz, hogy élményt, mondjuk egy színházi előadást vagy egy wellness hétvégét ajándékozzon a családnak. Aztán anyám kinyitotta a dobozt, benne egy ultrahang képpel és egy „2020 júniusában érkezem” felirattal, nekem pedig az első gondolatom az volt, hogy csak ne harmadikán, mert nem akarok osztozkodni a születésnapomon.

Ezután az én heteken át keresgélt, nagy műgonddal összeválogatott ajándékaim egy nagy kupac szarnak tűntek, amiket röviden megköszöntek, majd visszadobtak a fa alá, és tovább örömködtek, mert végre unoka születik.

Az egyetlen igazi ajándék.

Persze örültem én is, csak magamban. És egy kicsit később. Először úgy egy órán át bőgtem a szobámban vacsora után, mert huszonnégy és fél évnyi uralkodás után egy háromhónapos magzat, ami akkor nagyjából csak úgy tizennégy grammot nyomott, letaszított a családok legfiatalabbjainak járó trónról.

Nevetséges, nem?

Nos… eléggé. De imádtam azt a trónt és a hozzátartozó privilégiumokat. A bátyám kapott büntetést helyettem, akkor is, ha nekem kellett volna; nem kaptam büntetést azért, amiért az idősebbek igen; és a tanárok a testvéreimre való tekintettel engedékenyebbek voltak velem az általános iskolában.

De a legnagyobb privilégium mégis az volt, hogy az első crushom házhoz jött legalább egyszer minden héten, hogy közösen LAN-partizzon a bátyámmal.

Én most Arésznak fogom hívni.

Csak azért tanultam meg World of Warcraftozni, és indítottam egy teljesen lehetetlenül kinéző ork nőt, hogy bevegyenek a klánjukba, feleslegesen nehéz instákban harcoljak velük különleges nevű lootokért, és azt hallgassam Arésztól, milyen béna vagyok, mert folyton meghalok, így hátráltatom őket a küldetésükben.

De én ott tartottam, hogy a nővérem bejelentette, hogy terhes, én meg bőgtem egy sort, mert féltékeny voltam egy magzatra. Aztán valahogy elfogadtam a tényt, hogy huszonnégy és fél évesen ideje lenne már úgy viselkedni, mint egy felnőtt. Persze, akkor írtam a mesterdiplomámat, ami elég stresszes volt, de nyilván nem ért fel a nővérem – és az anyám – terhességi szorongásával, amit csak a köztünk lévő 200 kilométeres távolság miatt tudtam ép ésszel elviselni.

A június maga volt a pokol. Az első három napban, mint valami óvodás, azért imádkoztam, hogy nehogy egy napon ünnepeljük a születésnapunkat, miközben az államvizsgámra készültem, az államvizsga után azért könyörögtem az összes mindenhatóhoz, hogy mihamarabb indítsák el a szülést, mert a család kezdett belebolondulni a várakozásba.

Sikeres volt az államvizsgád? OK. Már amúgy is van egy diplomád.

De az első unoka bármelyik pillanatban megszülethet, ráadásul még csak meg sem látogathatjuk a Covid miatt, ami elég szomorú.

És apám nagynénje is meghalt. Az űr, amit maga után hagyott a lelkünkben, hatalmas, nem töltheti be egy mesterdiploma, csak egy unoka – az első unoka – érkezése.

Azt hiszem, egyedül Dédi kezelte megfelelően ezt a helyzetet, aki a szülést az egyik legbanálisabb dolognak tekintette a világon. Az ő anyja egy gyereket a búzamezőn, és kettőt otthon, bába nélkül szült. Neki se jutott sokkal több ’45-ben, mikor a nagyapám épp az oroszok bevonulása közben akart a világra jönni. Egy kis Covid full extrás kórházi ellátás mellett szerinte olyan kellemetlenség volt, amiért sok nő irigykedett volna az ő idejében.

Meg mondjuk a középkorban is.

Dédi lélekben maga volt Chuck Norris, aki nemhogy kétszer számolt el a végtelenig, szerintem ő tanította meg Chuck Norrist számolni.

De komolyan.

Tizenhat évesen úgy döntött, hozzámegy a dédnagyapámhoz, aki néhány nappal később elment a frontra. A háború végéig csak egyszer találkoztak, az időt nagyon eredményesen töltötték, mert kilenc hónappal később megszületett a nagyapám.

Miután dédapa hazajött a frontról, PTSD-ben szenvedett, amivel nyilván akkor senki nem foglalkozott, mert a fél világnak poszttraumás stressz-szindrómája volt, ami elől sokan alkoholizmusba, erőszakba vagy öngyilkosságba menekültek.

Dédapa is, bár az öngyilkossággal többször is megpróbálkozott, mire sikerült kicseleznie Dédit, aki levágta a kötélről, eltiltotta az alkoholtól, munkaterápiára bírta, még egy gyereket szült, hátha a gyermekáldás majd visszahozza régi boldogságukat, de 1950-ben, egy napsütéses márciusi napon vonat elé vetette magát.

Miután megözvegyült két fiúgyermekkel, Dédi nem foglalkozott azzal, hogy új férjet találjon magának, pedig a környezetében mindenki azzal traktálta, hogy a fiúknak apa kell, és különben is, ki fogja eltartani a családot. Dédi erre bekente az ajkát a máig is használt mélybordó rúzsával, és azt mondta:

„Majd én.”

És tényleg így történt. Elvégzett egy gyorsíró tanfolyamot, és titkárnő lett, amivel mindhármukat el tudta tartani, háza meg már egyébként is volt Dédapa örökségéből. Mindkét fia tisztességesen felnőtt; nagyapámból pék, az öccséből asztalosmester lett, szép családdal és házzal.

Dédi egyébként az egyik legtiszteletreméltóbb polgárrá vált a faluban – azaz a későbbi városban –, és az igaz szerelem is rátalált, és tizenhat boldog évet töltött el nyugdíjas éveiből a Nagy Ő mellett, mielőtt a férfi meghalt szívinfarktusban.

Szóval, Dédi, aki a szigorú szeretet elve alapján nevelt mindenkit – az egész várost beleértve –, nem hatódott meg, amikor a nővérem megosztotta vele az aggodalmait.

Cserébe azonban, amikor először találkozott az ükunokájával, elárulta nevelése elveinek minden titkos részletét. Azt is, hogy a gyereknek néha hagyni kell, hogy egy kis koszt egyen, mert a kosz erősíti az immunrendszert.

A tanácsok mellett persze a nyugdíja felét babakelengyékre és játékokra költötte, majd kiment a kertbe – ami egyébként a város egyik legnagyobb botanikus kertjének számított –, és elültetett egy újabb fát, ahogy azt tette minden új családtag érkezése esetén.

Azt hiszem, ez fontosabb esemény volt, mint a keresztelő.

Négy

Régóta tudom, hogy felesleges az unokahúgommal versenyeznem, hiszen az esélyeink egyáltalán nem egyenlőek.

Pláne amióta TikTok sztár lett belőle.

Persze az, hogy irracionális versengésbe kezdtem az unokahúgommal, nem jelenti azt, hogy nem szeretem.

Mert Athéné a nővérem lánya, szeretnem kell.

Élete első 10 hónapjában ugyan csak kamerán keresztül láttam – több millió más TikTok nézővel együtt – de azért kialakult köztünk egy különleges kapocs.

Az unokahúgomat például nagyjából féléves korától pontosan az idegesíti a nővéremben, Eriszben, ami engem is: hogy a legkisebb apróságokon is képes összeveszni másokkal és napokra megsértődni, valamint képtelen tisztelni mások személyes terét.

És az a hang, ahogyan gügyög… Igen, tudom, a tyúkoknak is van külön nyelvük a csibékkel, amihez már egészen tojáskoruk óta szoktatja őket, de egy nőnél ez a nyelv néha egészen extrém formákat tud ötleni.

A prenatális szakasz első felében például a nő még egészen kulturált módon kommunikál a magzattal. Aztán jön a passzív-agresszív „ne rúgd le a vesém” vagy „most azonnal szülni akarok” időszak; majd abban a pillanatban, amikor a gyerek megszületik, és a testet elárasztják a hormonok, az anya hangszintje több decibellel megemelkedik, és valamiért elfelejt artikulálni.

Az unokahúgom sem szereti, ha artikulálatlanul gügyögnek hozzá, amiben, azt hiszem, Dédire ütött. Athéné intelligens kislány, aki, amikor beszélni kezdett, tőmondatokban szinte azonnal tökéletesen ki tudta fejezni magát. Ha ő is Mensa tag lehetne a többi hozzá hasonló zseni óvodás mellett, valószínűleg csillagászatról és matematikáról beszélgetne a többi jövőbeli Einsteinnel és Madame Curie-vel, de be kell érnie a TikTok celebséggel, és persze a „Bububú”-val kezdődő mondatokkal.

Dédivel bezzeg botanikáról értekezhet, aki 90 felett végre megtalálta azt, aki tényleg érdeklődik a hobbija iránt. Erisz büszke lehetne, hogy a lányát tényleg lenyűgözik a fák és a növények, ahogy csillogó szemekkel öntözi a kilencvenhét éves ükanyjával a kertet. Dédi még játék kertészeszközöket is vett neki, hogy együtt gereblyézzenek, kapáljanak, de a nővérem szerint a Peppa malac hasznosabb kikapcsolódás.

És Dédi ekkor kezd bele a „Bezzeg az én gyerekkoromban ugyanúgy kapáltuk a földet, mint apám, és nem vált kárunkra” kezdetű beszélgetések, amelyek úgy végződnek, hogy „Jó dolgotokban már nem tudjátok, mihez kezdjetek magatokkal.” A nővérem megkapja a magáét; én kiröhögöm; aztán én is megkapom a magamét, mert a testvéreimnek legalább rendes munkája van, én meg csak pizsamában nyomkodom a számítógépet.

A fővárosi albérletben bezzeg senki nem szól, ha pizsamában, kócos hajjal „nyomkodom a számítógépet”, senki nem ordít rám maszturbálás közben, hogy kész a vacsora, senki nem néz rám rosszallóan, ha kimaradok éjszaka, és akkor sem, ha másnaposan Szívek szállodája maratont tartok.

A nővérem dolgozik, igen. Fodrász az egyik otthoni szalonban. Meg műkörmöt is épít. A bátyám is dolgozik, igen. Szakács, saját menüsorral.

Csak én basztam el 5 évet azzal, hogy okleveles kommunikáció- és médiaszakértő legyek, aki abból próbál megélni, hogy mások közösségi oldalait kezeli.

Nekem is egy konyhában lenne a helyem, mondjuk a McDonaldsban vagy a Burger Kingben – mint a letöbb bölcsészet- vagy társadalomtudományi karon végzettnek –, mert egy hangos többség szerint a diplomám csak ennyit ér. Persze lehetnék olyan is, mint a bátyám, és dolgozhatnék