Tina Beckett

A doki a múltamból

Sarah Morgan

Lábadozó álomherceg

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Tina Beckett, 2015 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 712. eredeti címe: Hot Doc from Her Past

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 713. eredeti címe: Prince on the Children’s Ward

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 712–713. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-722-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Tina Beckett

A doki a múltamból

1. FEJEZET

Tizenkét évvel korábban

Theresa Camara, akit mindenki csak Tessának ismert, törökülésben ült hálószobája padlóján, ruhákkal körülvéve. Csupa másoktól levetett holmi, egész pontosan két nagy szemeteszsákra való…

Lenézett az új nyári ruhára, amelyért tíz órát dolgozott, és rosszullét fogta el. Amit két nappal ezelőtt még kifejezetten mutatósnak talált, most kiábrándítóan gagyinak tűnt az újonnan kapott dizájnerdarabokhoz képest.

Hálásnak kellett volna lennie, amiért a legjobb barátnője gondolt rá, amikor leselejtezte a ruhatárát – hiszen a két zsákban több ruha volt, mint amennyit valaha is birtokolt.

De ő ettől egyszerűen csak csórónak érezte magát.

Szülei, akik Brazíliából az Egyesült Államokba való költözésük óta mindig keményen dolgoztak, a vállalkozásuk felfuttatásával voltak elfoglalva. Nemrég egy manhattani cégtől nagyobb megbízáshoz jutottak, mely egy sor irodaépület átalakítására vonatkozott; a munka valószínűleg több évig is eltart, s most épp nem volt pénzük arra, hogy báli ruhát vásároljanak neki, amit valószínűleg csak egyszer fog felvenni. No és semmi egyéb holmit sem a gimnázium utolsó évére, amely két hét múlva kezdődik.

Tessa felegyenesedett, és egy sötét, majdnem új farmerért nyúlt. Szerencsére egyforma a méretük a barátnőjével. Isteni szerencse ez az egész, mert így anyagilag tehermentesítheti a szüleit. A szupermarketben is ezért vállalt munkát. Rengeteg kiadás vár rá, még akkor is, ha megpályáz egy ösztöndíjat az orvosi egyetemen.

Összefonta az ujjait, remélve, hogy az álma valóra válik.

És akkor egy nap majd ő lesz az, aki segíthet másokon! Szorgalmasan fog dolgozni, hogy továbbra is olyan jó jegyeket kapjon, mint eddig. Aztán gondoskodik a szüleiről, akik mindent megtettek érte.

Nem, neki nem kellenek dizájnerruhák, sem egy rakás pénz. Neki csak sikeresnek kell lennie – bármi áron. És most szilárdan eltökélte, hogy saját erejéből fogja finanszírozni a tanulmányait. Nem fogad el semmilyen támogatást.

2. FEJEZET

A jelenben

– Domingo, segunda-feira, terça-feira, quarta-feira…

Ha portugálul sorolta a hét napjait, az eddig mindig segített, most azonban minden lélegzetvétellel csak még jobban elfogta a rettenet.

Tessa az új ortopéd sebészt üdvözlő plakátot bámulta a West Manhattan Saints Kórház aulájának forgatagában. Clayton Matthews ugyanúgy mosolygott rá, mint régen: szája egyik fele kissé felfelé kunkorodott, amit ő olyan vonzónak talált akkoriban, hogy mindig elgyengült tőle.

Szinte istenként tekintett Claytonra – egészen addig, amíg meg nem tudta, kinek köszönheti az orvosi tanulmányaihoz szükséges ösztöndíjat. Nos, persze nem személyesen neki, hanem a szüleinek. Hogy miért tették, máig nem tudta; annyit tudott csak, hogy a szülei és Clayton szülei akkor barátkoztak össze, amikor az ő apja azon a hatalmas bérházon dolgozott, mely Clayton apjáé volt. Csak azért ismerték egymást Claytonnal, mert a szüleik üzlettársak voltak.

A plakát az érettségi bálon lezajlott szörnyű jelenetre emlékeztette.

Nyelt egyet. Nem, nem akarja látni Clayt… Főleg nem most, amikor közeledik anyja halálának a második évfordulója. Persze más emeleten fognak dolgozni, így kicsi az esélye, hogy összefutnak, de akkor is…

– Hű, Tessa, úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott! – mondta Holly Buchanan, az egyik orvostanhallgató lány, akivel egy házban laktak Brooklynban. Aztán a plakátra nézett és bólintott. – Hm, nem néz ki rosszul ez a kísértet. Ő a mi boldog családunk legújabb tagja?

Tessa vágott egy grimaszt. Boldog? A legtöbb diáktársa a kiégés szélén állt a hosszú műszakok miatt, beleértve a lakótársait, Hollyt, Carent és Samet is. Többet találkoztak a kórházban, mint otthon.

– Úgy tűnik – válaszolta, próbálva elnyomni a keserűséget a hangjában, de nemigen sikerült.

– Ismered? – kérdezte Holly.

Tessa megrázta a fejét.

– Nem.

És ez még csak nem is volt hazugság. Mert az a Clay, akit ő ismert, nem azonos ezzel az idegennel. Úgy hallotta, azóta a férfi meg is nősült.

– Ez nem igaz! – hangzott fel a háta mögött egy túlságosan is jól ismert hang. – Elég jól ismerjük egymást.

Tessa ijedten fordult meg. Ott állt vele szemben ő, és épp kezet nyújtott Hollynak.

– Clayton Matthews, ortopéd sebész. Örvendek.

Holly gyors oldalpillantást vetett Tessára, majd elfogadta a kinyújtott kezet, és bemutatkozott. Tessa legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

– Bocs, de mennem kell – mondta Holly –, különben Langley megöl.

Langley volt a rezidensek főnöke, és Hollyval kezdettől fogva nem alakult jól a kapcsolatuk.

Tessa most kettesben maradt Claytonnal.

– De jó, hogy látlak! – mondta Clay sugárzó örömmel. – Hogy vagy?

Ó, ennél több nem jut eszébe a szakításuk után?

– Én jól, és te?

– Kicsit meglepődtem. Nem tudtam, hogy itt vagy rezidens.

De hát a West Manhattan Saints az egyik legnagyobb orvosképző központ az egész városban, hol máshol lenne rezidens?!

Tessa a plakátra pillantott.

– Jó ez a kép.

Komolyan is gondolta. A fotó a maga valójában mutatta Claytont: sűrű fekete haj, markáns áll és mélykék szem, amelynek tekintete alatt úgy érzed, te vagy az egyetlen fontos ember a világon. Még ha nem voltál az soha…

– Köszönöm – válaszolta Clay. – Az ember teszi, amit kell. De ezt nyilván te is tudod.

Igen, Tessa tudta. Azután is azt tette, amit kellett, hogy tudomására jutott, ki fizette a tanulmányait. Éppúgy, ahogy ez az ember, aki itt áll most előtte. Akivel együtt járt iskolába, és aki az első szeretője volt.

Valamikor Clay elkezdett ajándékokat adni neki, eleinte csak apróságokat, aztán egyre drágábbakat, és Tessa hiába tiltakozott. Aztán az érettségi bálon a gratulációk mellett egy lapos kis dobozkát is adott neki, és megcsókolta. Alig fél órával később a hangszóróból egy hang bejelentette, hogy ő nyerte el a Wilma Grandon-ösztöndíjat, melyet Clayton nagymamájáról neveztek el.

Ezer szempár szegeződött rá abban a pillanatban, Tessa pedig csak a gyerekkorára tudott gondolni, amelyet brazil bevándorlók szegény lányaként töltött, meg a használt ruhákra, melyekben járnia kellett.

Jobban nem is döbbenhetett volna meg. Hogy tehette ezt vele Clayton?!

Persze ő aztán írt egy hosszú levelet Matthewséknak, amelyben megköszönte a nagylelkűségüket – Claytonnak azonban egészen másmilyen levelet küldött. A fiú ajándékát is mellékelte hozzá, és világosan közölte vele, hogy vége, ennyi volt. És ezt személyesen is megmondta neki, amikor Clay az ajtaja előtt állt.

Akkor látta utoljára. És most újra felbukkant az életében…

De legalább lehetnének kedvesek egymással.

Kinyújtotta a kezét.

– Én is örülök, hogy látlak, Clay. Remélem, tetszeni fog itt neked.

Clay habozott egy pillanatig, aztán megszorította a kezét, és Tessa testén forróság lövellt át.

Hoppá, ez hiba volt. Most még meg is borzongott, amikor a férfi kicsit közelebb húzta magához.

– Szerintem máris tetszik – mondta kacsintva.

Tessa alig tudott uralkodni magán, hogy ne forduljon meg és szaladjon jó messzire… el mindattól, amiért annyi éven át keményen dolgozott.

De az is hiba lett volna. Végül is egészen konkrét okból van itt: segíteni akar a bőrbetegségben szenvedő embereken. Nem, nem fog elmenekülni senki elől.

Felemelte hát a fejét, és egyenesen Clayton szemébe nézett.

– Hallom, megnősültél. Hogy van a feleséged?

Clayton összerezzent, elengedte a kezét, aztán nyelt egyet.

– Már nem a feleségem. Elváltunk.

Elvált? Jesszusmária! Hogy fogja ő ezek után túlélni, ha mindennap találkoznak?

– Sajnálattal hallom – válaszolta. – Nos, már így is késésben vagyok, szóval…

Clayton hátrált egy lépést, és bólintott.

– Persze, nem tartalak fel. Biztos összefutunk még a kórházban.

Hogy ez fenyegetés vagy ígéret volt-e, azt Tessa nem tudta eldönteni, de megragadta az alkalmat, hogy a lehető leggyorsabban távozzon. Futó mosolyt villantott a férfira, és már szedte is a lábát.

Clayton utánabámult, Tessa magán érezte a tekintetét.

Elvált! Ó, a fene vinné el, mennyivel könnyebb lenne, ha Clay boldog házasságban élne egy alomnyi gyerekkel!

Mi történhetett közte és a felesége között? Nem tűnt különösebben boldognak, amiért elvált…

Semmi közöd hozzá, Tessa!

Meggyorsította a lépteit, és szilárdan eltökélte, hogy kerülni fogja Clayt. Eredetileg úgy tervezte, megpályáz egy mikrosebészeti ösztöndíjat itt, a West Manhattanben, de talán inkább másik klinikát kellene keresnie.

Az egyetlen bökkenő, hogy szeret itt lenni. Szereti a kórházat, szereti a kis lakást, melyen Sammel, Carennel és Hollyval osztozik. Tényleg hagyná, hogy Clayton elüldözze innen?

Beszállt a liftbe, és a kabin falának dőlt.

Clayton Matthews. Itt, a West Manhattan Saintsben…

És ugyanolyan vonzó, mint régen!

Ajka vékony vonallá keskenyedett. Nem, nem hagyja, hogy hatással legyen rá! Nem fog miatta letérni az útjáról, bármennyire is elgyengül a látványától. Legjobb lesz, ha egyszerűen nem vesz róla tudomást.

A „megelőzésen” van a hangsúly. Ez a megfelelő módszer a negatív következmények kivédésére.

Igen, ezt fogja tenni: elkerüli Clayt. Ha törik, ha szakad.

A „Hagyományos Capoeira Brazíliából” azonnal felkeltette Clayton figyelmét a kórház éves nyári fesztiválját támogató cégek listáján. Alatta fel lehetett iratkozni önkéntes támogatónak. Lesz tombola, festőverseny a gyerekeknek, és még sok minden más.

Elgondolkodott, jelentkezzen-e valamire, de arra jutott, hogy még ráér dönteni. Most Tessa foglalta le a gondolatait.

Ha őszinte volt magához, a ma reggeli találkozás eléggé felzaklatta. Tessa letagadta, hogy ismeri! Ez azért meredek…

Mikor azonban végre odafordult felé, megvillant valami a szemében, amit ő nem tudott értelmezni. Döbbenet volt? Rémület? Bűntudat? Vagy netán… fájdalom?

Mindenesetre Tessa semmilyen fájdalmat nem mutatott aznap, amikor ő megjelent nála, és már a küszöbön közölte vele, hogy vége. Ha valakinek fájdalmat kellett volna éreznie ma reggel, az ő, és nem Tessa. Kapcsolatuk utolsó hat hónapja nem volt mindig zavartalan, de nem hitte volna, hogy Tessa boldogtalan.

Ebben a pillanatban valaki megköszörülte a torkát mellette. Egy fiatal nő volt, tollal a kezében, nyilván be akarta írni magát az önkéntesek közé. Clayton hátralépett, hogy helyet adjon neki.

Capoeira… Vajon Tessa még mindig edz? Amikor megismerkedtek, elhívta őt egy edzésre, és Clayton nem bánta meg, hogy belekóstolt. Elragadtatva figyelte, milyen szexin mozog Tessa a körben, amit ők rodának neveznek. A capoeira tulajdonképpen harcművészet, de ő inkább a táncot látta benne.

A fiatal nő rámosolygott, és Clayton magától értetődően viszonozta a mosolyt. Szerette a nőket, még ha úgy is tűnt, nincs tehetsége a tartós kapcsolatokhoz – nem úgy, mint a szüleinek, akik már harmincöt éve házasok.

Ismét a listára fordította a figyelmét. Jelentkezzen a takarítócsapatba? Két óra önkénteskedés nem nagy ügy…

De ebben a pillanatban csak arra vágyott, hogy visszatérjen a munkájához, és elfelejtse a találkozást egy bizonyos, vörös hajú nővel, ami tényleg alaposan felkavarta… és olyan tüzet gyújtott benne, amit a lehető leghamarabb el kell oltania – mindkettőjük érdekében.

3. FEJEZET

Hol marad már az exfelesége?

Clayton a lányával ült a kórházi étkezdében, és hallgatta, ahogy Molly elcsacsogja, miket csinált tegnap este a nagymamával és a nagypapával.

Szülei sztoikus nyugalommal fogadták a válás hírét, de gyanította, hogy titkon neheztelnek rá, amiért nem igyekezett jobban, hogy megmentse a házasságát. Pedig ő mindent megpróbált, rengeteg kompromisszumot kötött, hogy működjön, s amikor semmi sem vált be, még párterapeutához is elment a feleségével.

De végül ez is hiábavalónak bizonyult. Egész eddigi életében a nőkkel kapcsolatban érték a legnagyobb vereségek…

Bosszúsan az órájára pillantott. Lizza már több mint fél órát késik, neki meg néhány perc múlva kezdődik a műszakja. Meg akart ismerkedni a kollégáival, mielőtt megkezdi a reggeli vizitet, de erre most keresztet vethet.

A szeme sarkából megpillantott egy ismerős alakot a pénztárnál, és hangosan felsóhajtott.

– Mi az, apa? – kérdezte Molly riadtan.

– Jaj, semmi, szívem. Csak a munkára gondoltam.

– Ja, jó… És tényleg el kell mennem anyuhoz?

Már az előző két alkalommal is ugyanezt kérdezte, és Clayton nem tudta, mit válaszoljon neki. Lizza sokat utazott, főleg Európában, ahol a legújabb divattrendekről tájékozódott. Tavaly Molly csak néhány hétvégét töltött vele, pedig még három és fél éves sem volt.

– Anyu biztos szomorú lenne, ha nem mennél el hozzá.

– Igen, tudom – sóhajtotta Molly.

Claytonnak elszorult a gyomra. Ha valaki négy évvel ezelőtt azt jósolta volna, hogy a Tessával való szakítása után megnősül és gyereke lesz, azt mondta volna az illetőnek, hogy elment az esze. És most mégis itt ül a lányával, akit mindenkinél jobban szeret. Csakis őmiatta képes egyáltalán elviselni Lizza packázásait.

Ahogy körülnézett az étkezdében, egyszer csak találkozott a tekintetük Tessával, és megint felvillant valami a nő szemében, amit nem tudott értelmezni.

Gyerünk, Lizza! Siess már!

Tessa hiába keresett szabad helyet, minden asztal foglalt volt. Clayton érezte, hogy nem hagyhatja ott állni, ezért intett neki, hogy üljön le hozzájuk. Tessa láthatóan tétovázott, aztán mégis odajött, letette a tálcáját Mollyé mellé, és leült.

A kislány kíváncsian nézett rá.

– Szia, én Molly vagyok. Te ki vagy?

Tessa pislogott.

– Dr. Camara. Szia, Molly! Hát te mit csinálsz itt?

– Várom az anyukámat.

– Ő a lányom – mondta Clayton Tessának.

– Ő pedig a barátnőd? – kérdezte Molly.

– Egy régi barátom, igen. – Clayton várakozva nézett Tessára, hogy kijavítja-e, de ő csak bólintott.

– Igen. Apukáddal együtt jártunk iskolába.

– Ó… Anyut is ismered?

– Nem. Orvos?

– Nem, szép ruhákat készít.

Tessa nagyot ivott a gyümölcslevéből.

– De jó neked! Biztos rengeteg szép ruhád van.

Clayton figyelmét nem kerülte el a hangja szomorú árnyalata.

– Úgy nézel ki, mint aki siet – mondta.

Tessa bólintott.

– Igen, a plasztikai sebészeten asszisztálok. Mohs-eljárás.

Clayton csodálkozva nézett rá.

– Mohs-féle sebészet? Ez az új szakterületed?

A híres módszert, amelyet a feltalálójáról neveztek el, gyakran alkalmazzák rosszindulatú bőrelváltozásoknál.

Tessa megrázta a fejét.

– Nem, de remélem, kapok rá ösztöndíjat, és kitanulhatom.

Néhány másodpercig némán nézték egymást, mígnem sisteregni kezdett köztük a levegő a feszültségtől. Aztán magas sarkú cipők ritmikus kopogása hallatszott.

– Jön anyu – motyogta Molly szinte lemondóan.

Lizza egyenesen feléjük lépkedett tökéletesre sminkelt arcával, mely éles kontrasztban állt Tessa szeplőivel és természetességével. Megállt előttük, és felvonta a szemöldökét, Tessa pedig úgy nézett ki, mint aki legszívesebben a föld alá süllyedne.

– Helló, Clayton!

Lizza mindig Claytonnak szólította, sohasem Claynek, mint Tessa, és ez eleinte tetszett a férfinak, de egy idő után az idegeire ment, akárcsak az ostoba légpuszik, amiket Lizza mindenkinek osztogatott. Most is úgy puszilta meg a lánya arcát, hogy hozzá sem ért, arra pedig nem is vette a fáradságot, hogy megölelje.

Clayton lopva az órájára nézett. Már öt perc késésben van a műszakjából.

– Lizza, ő Tessa, egy régi barátom az iskolából.

Tessa üdvözlésfélét dünnyögött, de Lizza rá se hederített.

– Mehetünk, drágám? – kérdezte a kislányt. – Anyunak el kell intéznie néhány fontos telefont.

Clayton felállt, és leguggolt Molly elé.

– Hétfőn találkozunk, drágám.

Lizza türelmetlen pillantást vetett rá, mintha bosszantaná. Hát, ez úgy látszik, már mindig így lesz, gondolta Clayton.

Molly a nyakára fonta kis karjait.

– Szeretlek, apa. Vigyázz magadra!

– Nem szoktam? – kacsintott rá Clay.

Néhány másodperccel később már ment is kifelé anya és lánya. Néhány férfi leplezetlenül megcsodálta a hosszú szőke hajú és remek alakú Lizzát.

Tényleg szép, ismerte el Clayton. De mostanra már tudta, hogy a felszín alatt nem sok minden rejtőzik.

Az utolsó csepp az volt a pohárban, amikor megtalálta nála egy másik férfi telefonszámát, akivel Olaszországban találkozott. Akkor jött rá, hogy megspórolhatta volna a pénzt a párterápiára.

Az egyetlen, amiért hálás volt neki, Molly kizárólagos felügyeleti joga volt, amit Lizza szemrebbenés nélkül átengedett neki.

– Nem volt ez kissé kínos neked? – kérdezte Tessa. – Úgy is tehettél volna, mintha nem ismernél.

Clayton összeráncolta a homlokát.

– Miért tettem volna úgy? Honnan veszed, hogy szégyellnem kéne téged?

Persze tudta, hogy pénz tekintetében Tessa mindig is kisebbrendűségi komplexussal küzdött; talán Lizza drága ruhái hívták újra elő benne ezeket az érzéseket. Pedig Tessa szülei nem voltak kimondottan szegények, csak épp nem engedhették meg maguknak, hogy fizessék a lányuk egyetemi tanulmányait, ezért Clayton szülei felajánlották, hogy támogatják. Ők már csak ilyenek voltak: ahol tudtak, segítettek.

Clayton felállt, és lenézett Tessára.

– Szerintem kevered a dolgokat. Mindig úgy viselkedtél, mintha neked lenne kínos, és nem nekem.

– Ezt nem értem.

– Veszem észre. – Aztán a férfi témát váltott. – Egyébként láttam, hogy egy capoeirastúdió az egyik támogatója a nyári fesztiválnak.

Tessa bólintott.

– Igen, készülünk egy klassz műsorral.

– Te is szerepelsz benne?

– Igen.

Claytonban felidéződött Tessa érzéki, erőteljes mozgása… aztán észbe kapott, hogy most már tényleg mennie kell a munkába.

– Akkor szia! – mondta, és elsietett.

Már csak ez a találkozás hiányzott neki Tessa és Lizza között… Máris el lett rontva a napja.

A lábfej az arcának csapódott, s a következő pillanatban Tessa a földön feküdt. Marcos aggódva térdelt mellé.

– Hé, hol jár az eszed?

Ahol az elmúlt két napban: Claytonnál. És a kislányánál, meg a gyönyörű exfeleségénél, aki mellett úgy érezte magát, mint egy madárijesztő. Biztos Clayton is elgondolkodott, mi a fenét látott benne annak idején…

– Tessa?

A nő pislogott.

– Bocs, csak egy pillanatra kihagyott a figyelmem.

– Egy pillanatra? – A stúdió tulajdonosa megeresztett egy vaskos portugál káromkodást. – Mintha már egy ideje így lenne. – Marcos gyengéden megsimogatta az arcát. – Nem akarom, hogy a műsorra kék-zöld legyél. Rossz reklám lenne a stúdiónak, érted?

– Igen, persze. Kezdjük elölről.

Marcos felsegítette, és biccentett a következő táncosnak a körben.

– Gyerünk!

Újra megszólaltak a csörgődobok, és Tessa fokozatosan ráhangolódott új partnerére, mígnem hajlékony mozdulataik szinkronba nem kerültek. Aztán néhány perccel később újra hibázott, többször is, és végül hanyatt fekve találta magát a szőnyegen.

Marcos ismét letérdelt mellé.

– Azt hiszem, mára elég lesz ennyi, Tessita.

Tessa grimaszolt. Marcos csak akkor szólította így, ha mérges volt rá, és most be kellett látnia, hogy most jogos a haragja. Évek óta együtt edzettek, Marcos jól ismeri a képességeit.

– Fogalmam sincs, mi van velem.

– Nekem sincs. De ha jövő héten eljössz edzeni, szeretném, ha nem keltenéd azt a látszatot, mintha a capoeira valami szadista buli lenne.

Mindenki nevetett, Tessa is, aztán Marcos talpra segítette.

– Rendben. Többet nem fordul elő.

– Jó, mert nincs már sok időnk a fellépésig.

Tessa felkapta a törölközőjét, és letörölte arcáról és nyakáról az izzadságot.

– Négy hét, tudom. Lehet, hogy addig veszek tőled pár különórát.

– Jó ötlet, Tessita.

Hoppá, tehát még mindig mérges…

4. FEJEZET

Clayton egy pillanatra sem vette le róla a szemét az ablakon át. Tessa igyekezett, nehogy ez kibillentse a nyugalmából, miközben elválasztotta a rákos bőrszövetet az egészségestől.

Honnan tudta Clayton, hogy ő mikor lesz a műtőben?

Talán a főnöke, Brian Perry mondta el neki. De miért?

Amikor megszólalt a csipogója – a labor jelezte, hogy megnézhetik a szövetmintákat Briannel –, Tessa megkönnyebbült, hogy megszabadulhat Clay átható tekintetétől.

A mikroszkópos eredmények azt mutatták, hogy a szövetben még mindig van egy terület rákos sejtekkel. Brian megjelölte őket, és Tessa ezeket is eltávolította.

Tehát nem melanómáról van szó – nem arról a betegségről, ami megölte az anyját. A pácienst mindenesetre megfigyelés alatt kell tartani.

– Jól csinálta – mondta végül Brian. – Gratulálok.

– Köszönöm.

Tessának örülnie kellett volna a dicséretnek, de még mindig zavarta Clayton felbukkanása a műtőben.

– Úgy tűnik, közönsége van – jegyezte meg Brian az ablak felé pillantva.

– Igen… csak nem értem, miért.

Brian nevetett.

– Mindenesetre támogatni fogom az ösztöndíjpályázatát, ha még érdekli a dolog – tette hozzá Brian.

Mire Tessa végzett, és kidobta a gumikesztyűjét, Clayton már nem volt az ablaknál, amikor azonban kilépett a folyosóra, és épp ki akarta húzni a hajcsatját, megpillantotta. A szíve heves kalapálásba kezdett.

– Hol van Brian? – kérdezte zavarában.

– Azt mondta, meg kell néznie egy beteget, várjalak meg itt.

Tessa éles pillantást vetett rá.

– És van ennek valami különleges oka?

Csak most vette észre, hogy Clayton milyen komoly arcot vág. A férfi nagy levegőt vett, és azt mondta:

– Tegnap este beszéltem anyámmal.

Tessa megdermedt. A szüleik mindvégig baráti viszonyt ápoltak egymással. Bár ő kissé szégyellte, hogy Matthewsék fizették a tanulmányait, természetesen hálás volt nekik, és még a Clayjel való szakítás után is tartotta velük a kapcsolatot.

– És?

Clay áthatóan nézett rá.

– Nem tudtam, hogy anyukád meghalt.

Jaj, ne, kérlek! Ne most. Ne itt.

Tessának könnyek gyűltek a szemébe, és bólintott.

– Igen. Na, nekem most mennem kell…

De Clayton megragadta és megszorította a kezét.

– Őszinte részvétem. Ezért váltottál szakirányt?

– Mármint hogy ezért lettem bőrsebész? Persze. Gondolom, anyukád említette, miben halt meg anyám.

– Igen, említette.

Clayton hirtelen elengedte a kezét, és gyengéden megsimogatta az arcát. A tekintete tele volt együttérzéssel. Ez felkavarta Tessát; hátralépett, hogy szabaduljon az érintéstől.

– Azt gondoltam, úgy tudom a legjobban megőrizni az emlékét, ha megpróbálok segíteni másokon, akik ugyanabban a betegségben szenvednek, mint ő. – Most a férfira szegezte a tekintetét. – Ezért figyeltél? Az anyukád miatt?

– Szóval láttál? – Claytonnak megrándult a szája széle.

Tessa akarata ellenére elmosolyodott.

– Nem vagyok vak.

Clayton bólintott.

– Gondoltam, itt biztos megtalállak. Úgy suhansz ide-oda ebben a kórházban, mint egy szellem.

Mint egy szellem? Lehet benne valami. Tegnap kétszer is majdnem összefutott Clayjel, és olyankor sietve bemenekült egy betegszobába.

Igazán felnőttes viselkedés, Tessa.

– Az orvosnak mindig rengeteg dolga van egy kórházban, de ezt te is tudod.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és egy ápoló kitolta a műtőből Tessa betegét. Ez tökéletes alkalom volt a menekülésre.

– Mennem kell – mondta Tessa.

– Elkísérlek. Nem akarom, hogy újra kicsússz a kezeim közül.

Tessék?

– Van még valami, amiről beszélni akarsz velem?

Clayton a nő tempójához igazította a lépteit, és bólintott.

– Igen, van még valami.

Tessa várakozóan pillantott rá.

– Emlékszel, hogy kérdeztelek a stúdióról?

– Stúdióról? – bámult rá Tessa értetlenül, de Clayton tudta, hogy csak megjátssza magát.

– A capoeira. Gondolkodtam rajta, és szerintem Molly nagyon élvezné, ha nézhetné az edzéseket. És ha úgyis készültök a fesztiválra, ez remek alkalom lenne.

Tessa csodálkozva nézett rá.

– Tudod, hol van a stúdió. Semmi sem változott. Akkor miért nekem jössz ezzel?

– Hát, mert… szerintem Marcos már nem emlékszik rám.

– Dehogynem, biztos vagyok benne, hogy emlékszik.

– Miből gondolod?

Tessa elfordította róla a szemét.

– Hát… párszor kérdezte, hogy mi van veled.

Ez kínos lehetett Tessának: el kellett magyaráznia, hogy szakítottak, és hogy Clayton ezért nem jár el többé edzeni. Persze attól még eljárhatott volna, mert nagyon szerette a capoeirát, de akkoriban dühös volt Tessára, és ki akarta verni a fejéből, amit a rendszeres találkozások csak megnehezítettek volna.

– Ahogy ismerlek, csak jókat mondtál rólam.

Enyhe pír futotta el Tessa arcát, és megállt.

– Soha nem mondtam rólad rosszat, Clay. – Pillanatnyi habozás után hozzátette: – Mit szólnál, ha felhívnám és megkérdezném? Aztán visszaszólok neked, hogy megbeszéljük az időpontot.

– És miért tennéd meg ezt nekem?

Tessa megvonta a vállát.

– Ne felejtsd el, hogy beszélem a nyelvét. Nekem talán könnyebb elmagyarázni a helyzetet.

Clayton elővett egy névjegyet, és átnyújtotta neki.

– Itt a számom, hívj, ha már tudsz valamit.

Tessa habozott, aztán elvette a névjegyet, kínosan ügyelve rá, hogy ne érjenek össze az ujjaik.

Clayton csak azért is megfogta a kezét, és megszorította.

– Add át az üdvözletemet apukádnak, jó?

– Oké, átadom – felelte Tessa, azzal sarkon fordult, és sietve megindult a folyosón, bár a betege már rég messze járt.

Clayton utánabámult, és azon tűnődött, mi késztette rá, hogy megfogja a kezét.

Hamar meg is találta a választ. Műtét közben megfigyelte, hogy amikor a kollégája futólag hozzáért a ruhaujjához, Tessa nem rezzent össze úgy, mint az ő érintésétől.

Nem tetszett neki az érzés, amit ez keltett benne. Tudni akarta, hogy Tessa még mindig úgy reagál-e az érintésére, mint régen.

Most már tudta. De azt is tudta, hogy ezt – és mindent, ami ezzel kapcsolatos – a lehető leggyorsabban el kell fojtania magában. Különben nagy bajba kerül.

Tulajdonképpen rém egyszerű az egész: többé nem szabad hozzáérnie!

Semmilyen körülmények között.

Tessa lehuppant egy székre a nappaliban, és fejét a karjára támasztotta. Caren már otthon volt, épp tésztát készített a konyhaszigeten.

Sokkal nehezebb volt kezelnie Clayton közelségét, mint ahogy gondolta. A férfi érintése a velejéig átjárta, és felidézte benne mindazt, amit szeretett volna mélyen eltemetni.

Az, hogy ennyire vonzódik hozzá, annak a jele, hogy még nincs túl rajta.

De igen, túl vagy! Szakítottál vele.

Néhány percig csak ült a széken, karjára hajtott fejjel, aztán hallotta, hogy Caren egy tányért tesz az étkezőasztalra.

– Szia! – mondta a lakótársnője együttérzően. – Fáradtnak látszol.

– Az is vagyok. – Tessa csak ennyit bírt kinyögni.

– Akkor egyél valamit. Van csirkével töltött tészta, nagyon finom. Egyébként is, valamit meg kell beszélnem veled.

Jaj, ne! Ma már másodszor akarnak beszélni vele…

Tessa felnézett, és megpillantotta a tényért, amelyből ínycsiklandó illat áradt. Caren előtt egy másik tányér volt.

– Mi az apropója az ünnepi lakomának?

– Nincs semmilyen apropó. Viszont lehet, hogy most egy darabig nem tudok ilyen déli kajákat főzni, ezért meg akartam ragadni a lehetőséget.

Tessa elfogadta a villát, amit Caren nyújtott felé.

– Hogyhogy?

– Pont erről akarok beszélni veletek, ha Holly és Sam is hazaért. – Caren elhallgatott, és aggódva nézett Tessára. – Jól vagy?

– Igen, nagyszerűen. – Tessa a szájába tett egy tésztát, és élvezettel behunyta a szemét. – Ez isteni!

– Tudtam, hogy ízleni fog.

– Még szép! – Tessa evett még néhány falatot, aztán megkérdezte: – Szóval, miről van szó?

Caren letette a villáját, és könyökét az asztalra támasztotta.

– Elmegyek egy orvosi misszióra.

– Hogy mi? Hová?

– Afrikába. Kamerunba. Most kaptam meg az engedélyt, már el is kezdtem csomagolni.

– Hű, ez gyorsan ment – mondta Tessa elképedve. – És az ösztöndíjad, azt csak úgy elengeded? Mi lesz a szobáddal?

– Éppen ez az. Van egy unokahúgom, ösztöndíjra pályázik a West Manhattan Saintsben. – Caren bekapott egy újabb falatot. – Átengedném neki a szobámat. Az összes bútorom itt maradna, nektek csak egy új arcot kellene megszoknotok.

Ebben a pillanatban elfordult a kulcs a zárban, és a karcsú, szexi Sam jelent meg, néhány szatyorral a kezében. Becsukta az ajtót, és kíváncsian nézett Tessára meg Carenre.

– Sziasztok! Csak nem zavarok?

Tessa megvonta a vállát.

– Nem, egyáltalán nem. – Kérdőn nézett Carenre.

– Épp azt mondom Tessának, hogy egy ideig távol leszek. Az unokahúgom, Kimberlyn beköltözne a helyemre, és fizetné a részét, ha nem gond. Ő is orvostanhallgató. Először veletek akartam megbeszélni, mielőtt igent mondanék neki.

– Nekem nem gond – mondta Sam. – Főleg Hollyn múlik, végül is a szüleié a ház.

– Igen. Este meg is kérdezem tőle.

– Szóval Kimberlyn is orvosira jár?

– Igen, ő is rezidens. És ösztöndíjra pályázik.

– Akkor ez tökéletes megoldásnak tűnik – mondta Sam helyeslően.

– Szerintem is – mosolygott Caren. – Jaj, úgy megkönnyebbültem! Attól féltem, neheztelni fogtok rám.

Tessa rámosolygott.

– Ugyan már! Épp ellenkezőleg, én örülök neki, hogy összejött, amire vágytál. Majd egyszer úgyis visszajössz. De sok fényképet kell ám küldened Kamerunból!

– Úgy lesz. – Caren felállt. – Na, most gyorsan le kell zuhanyoznom, ma még dolgozom. És előtte még csomagolnom kell.

– Menj csak, majd én rendet rakok.

Caren grimaszt vágott.

– Bocsi, attól tartok, elég nagy káoszt csináltam. Minden csupa liszt. Biztos, hogy ezt akarod?

– Persze, nem probléma – válaszolta Tessa, és arra gondolt, hogy a takarítás és a mosogatás majd eltereli a figyelmét Claytonról.

– Na, nekem reggel műtétem lesz, úgyhogy most elteszem magam holnapra – biccentett Sam a lakótársnőinek, aztán felment a lépcsőn a szobájába.

– Köszönöm a megértéseteket – mondta Caren. – Szerintem imádni fogjátok Kimberlynt.

Tessa felállt, és egymásra tette a tányérokat.

– Ha egy kicsit is hasonlít rád, akkor száz százalék!

5. FEJEZET

– Dr. Matthews? Szükség van magára a sürgősségin, most azonnal – szólította meg az egyik ápolónő a nővérpult mögül, a mobilját a füléhez tartva.

Clayton műszakja már hat órája tartott, ezalatt két műtétet is elvégzett, és telefonon konzultált egy másik kórház orvosával. Olyan mozgalmas volt a napja, hogy nem jutott ideje Tessára gondolni.

– Miről van szó?

– Idős férfi, leesett a teraszról, eltört a lába, talán a csípője is.

– Szólj nekik, hogy úton vagyok.

Clayton belépett a liftbe, és lement az első emeletre. Az egyik főorvos megállította.

– Maga az új ortopéd sebész?

– Igen, Clayton Matthews.

– Anthony Stark, örvendek. A beteg a vizsgálóban van, odahívtam egy rezidenst is.

– Rendben, köszönöm. Megröntgenezték már?

– Igen, most jött ki a radiológiáról. Úgy néz ki, elmozdulásos törés.

Clayton a homlokát ráncolta. Az elmozdulásos törés azt jelenteti, hogy a két csontvég már nincs egy vonalban – ami elég problémás helyzet. Akaratlanul is az egyik legutóbbi betege jutott eszébe, akinek nem bírta a szíve a műtétet. Csak remélni tudta, hogy ez nem fog most megismétlődni.

Ebben a pillanatban hangos veszekedést hallott a vizsgálóból.

Dr. Stark fintorogva mosolygott rá.

– Hát, sok szerencsét! Szóljon, ha segítségre van szüksége.

Közelebb menve Clayton megállapította, hogy egy nő és egy férfi veszekszik odabent. És a női hang olyan ismerős volt…