Borítószöveg

„A Szolenoid sok regényből merít, így válik körültekintő kölcsönzések útján született hiperirodalmi művé. Kleist kozmikus kétértelműsége, Kafka bürokratikus terrorja, García Márquez varázslatai és Bruno Schulz labirintusai mind felismerhetők Cãrtãrescu anekdotáiban, álmaiban és naplóbejegyzéseiben.”
– The New York Times

A bukaresti 86-os számú iskola irodalomtanára naplót vezet riasztó, szürreális álmairól, és hétköznapi csetlés-botlásáról. Az élete gyökerestül megváltozik, amikor olyan házba költözik, amely alatt egy beépített szolenoid elektromágneses teret hoz létre, aminek hatására a főhős lebegni kezd az ágya felett. A tekercsből városszerte több is akad, és ezekkel együttműködve elképzelhetetlen eseményeket idéz elő.A történet az 1960-80-as évek szocialista Romániájának valóságába ágyazódva – élelmiszerboltok előtt kígyózó sorok, az oktatási rendszer abszurditásai, a családi élet nyomorúsága – bepillantást enged egy gyerekeket gondozó tüdőszanatórium életébe, a halál ellen tiltakozó mozgalom gyűléseibe, az álomfejtők társaságába, valamint a mikroszkóp tárgylemezén élő atkák miniatűr világába.

A Szolenoid elbeszélője az önéletírást és a történelmet vegyítve tűnődik az élet és a művészet különféle dimenzióinak lehetséges változásain, miközben a korabeli diktatúra rideg hétköznapjai is könyörtelenül betüremkednek a regény rendkívüli panorámájába.

„A művészetnek nincs értelme, ha nem menekülés. Ha nem a rablét reménytelenségéből születik. Nem tisztelem a kényelemhez és enyhüléshez vezető művészetet, az olyan regényeket és festményeket, amelyektől a cella elviselhetőbb.”

Fordította
Koszta Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mircea Cărtărescu: Solenoid

Humanitas, Bukarest, 2015

Copyright © 2015 Mircea Cărtărescu

Hungarian translation © 2023 Koszta Gabriella

Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Szerzőfotó © Leonhard Hilzensauer

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-322-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv a Román Kulturális Intézet Fordítási és Kiadási Programjának támogatásával jelent meg.

Support for this publication has been provided by a grant from the Romanian Cultural Institute’s Translation and Publication Support program.

„Hús-vér ember a csúcsról sárt veszen,

S nagy álom-, árnyék- s illatlátomását

Kezei fogható alakba zárják,

S közénk plántálják, ím, elevenen.

De áldozatja hasztalan marad, lám,

Bár költeménye másénál különb.

Haszon nélkül való gyönyörű könyv,

Választ bizony egy kérdésre sem adtál.”

TUDOR ARGHEZI: „Ex libris”

(Jékely Zoltán fordítása)

ELSŐ RÉSZ

1

Megint megtetvesedtem, de ez egyáltalán nem meglepő, nem ijesztő, nem is undorító. Csak viszketek. Még mindig tele van a hajam serkével, elhullatom őket, amikor a fürdőszobában fésülködöm: a gyöngyházszínű peték tompán megcsillannak a kagyló fajanszán. Marad belőlük még a fésűfogak között is, azokat a penészes nyelű, régi fogkefével kitakarítom. Nem tehetek róla, hogy megtetvesedtem – külvárosi iskolában tanítok. A gyerekek fele tetves, ez kiderül az első orvosi vizsgálaton, amikor az asszisztensnő széles csimpánzmozdulatokkal beletúr a hajukba – de a fésűfogak között nem törik össze a fennakadt rovarok kitinhéja. Enyhe, fehér, vegyszerszagú oldatot ajánl a szülőknek, ugyanazt, amit végül a tanárok is használnak. Pár napon belül az egész iskola bűzlik a rovarirtótól.

Nem olyan rossz ez, legalább poloska nincs, már rég nem láttunk. Emlékszem, a saját szememmel úgy hároméves koromban láttam a Floreasca úti villában, ahol ötvenkilenc-hatvanban laktunk. Apám mutatta meg őket, amikor hirtelen felrántotta az ágyon a matracot. Olyanok voltak, mint valami piros bogyók, kemények és fényesek, mint az erdei gyümölcs vagy mint a repkény fekete bogyói, nem volt szabad a számba vennem őket. Csak hát a matrac és az ágydeszkák közötti bogyók gyorsan befutottak a sötét sarkokba olyan rémülten, hogy kitört belőlem a nevetés. Alig vártam, hogy apám még egyszer felemelje a súlyos matrac sarkát (amikor áthúzták az ágyneműt), hogy lássam azokat a dundi kis állatkákat. Olyan jóízűen nevettem akkor, hogy anyám, aki megnövesztette göndör fürtjeimet, ilyenkor mindig ölbe kapott és megköpködött, nehogy megigézzen. Aztán apám hozta a légyirtó pumpát, amelynek bűzlő zuhanyfejét a fa repedéseiben fészkelő poloskákra szegezte, hogy csak úgy spriccelt. Szerettem az ágy még gyantás fenyőillatát és a rovarirtó szagát. Apám végül leengedte a matracot, anyám hozta az ágyneműt. Ahogy a lepedőt az ágyra terítette, az megduzzadt, mint egy óriási fánk, és én imádtam alatta hemperegni. Vártam, hogy lassan lehulljon rám a lepedő, ráomoljon a kicsi testemre, de nem egyenletesen, hanem bonyolult ráncokat és szögeket rajzolva. Akkoriban a szobák nekem akkorának tűntek, mint valami csarnokok, és mindig ott sürgött-forgott bennük az a két óriás, akik nem tudni, miért, gondoskodtak rólam: anyám és apám.

De poloskacsípésre nem emlékszem. Anyám azt mondta, hogy kerek kis piros folt a bőrön, a közepén fehér ponttal. És inkább ég, mint viszket. Nem tudom, miért, de tény, hogy mindig megtetvesedem a gyerekektől, amikor a füzetük fölé hajolok, mintha szakmai ártalom volna. Amióta író vagyok, hosszú a hajam. Ennyi maradt ebből a hivatásból, a hosszú haj. No meg a garbó, amilyet az első író viselt, akit életemben láttam, meg az Álom luxuskivitelben sikeres, elérhetetlen szerzőjének a képét is őrzöm magamban. A hajam álladóan hozzáér a kislányok szalagokkal befont copfjához. A tetvek a kacskaringós, félig átlátszó masnikon mászkálnak. Karmukkal teljesen átölelik a hajszálakat. Aztán a fejbőrön sétálnak, oda tojják az ürüléküket és a petéiket. Beleszúrnak a napfényt sosem látott, sima, pergamenszerű fejbőrbe, mert abból táplálkoznak. Amikor már kibírhatatlanul viszketek, megtöltöm a kádat forró vízzel, és felkészülök, hogy kinyírjam őket.

Szeretem hallgatni, ahogy erőteljesen zuhog a víz, a millió spirálisan örvénylő apró buborékot, a zöld, zselés, függőleges vízsugár a végtelenségig nő, félelmetesen és gyorsan árad, mintha megszámlálhatatlan hangya rajzana az amazonasi dzsungelben, és a kád lassan megtelik. Elzárom a csapot, és csend lesz, a hangyák egyenként elolvadnak, a halvány, zselészerű, zafír víztükör elcsendesedik, és úgy néz rám, mint egy tiszta, várakozó szem. Élvezettel alámerülök a vízben. Azonnal beledugom a fejem, érzem, ahogy a víz egyenletesen ellepi az arcomat és a homlokomat. Szorít a víz, súlyosan körülvesz, a közepén lebegek. Egy zöldeskék húsú gyümölcs magja vagyok. A hajam a kád széléig elterül, mintha egy madár tárná ki fekete szárnyát. A hajszálak taszítják egymást, egymástól függetlenül lágyan lebegnek a többi között, anélkül hogy összeérnének, mint egy tengerirózsa karjai. Hirtelen elfordítom a fejemet, hogy érezzem, ahogy a sűrű vízben a szálak megfeszülve szétterülnek, elnehezülnek, hirtelen súlyuk lesz. Nehéz kiemelni őket vizes medrükből. A tetvek megkapaszkodnak a vastag hajszálakon, eggyé válnak velük. Nem emberi arcukon egyfajta értetlenség. Páncéljuk alapanyaga ugyanaz, mint a hajé. Meglágyul a forró vízben, de nem oldódik fel benne. Barázdált hasuk két oldalán szimmetrikusan elhelyezkedő légzőszervük jól zárul, mint a fókák orra. Hanyagul lebegek a kádban, mint egy anatómiai preparátum, ujjbegyemen duzzadt és ráncos a bőr. Én is ellágyulok, és mintha engem is áttetsző kitin borítana. A kezem szabadon lebeg a víz felszínén. A péniszem felemelkedik, mint egy parafa dugó.

Felülök, kezdem beszappanozni a hajam és a testem. Amíg a fülemet a vízben tartottam, tisztán hallottam a szomszéd lakásokból a veszekedéseket és csattanásokat, de mintha álmodnék. Most zselatin füldugó van a fülemben. Szappanos tenyeremmel dörzsölöm a testemet. A testem számomra nem erotikus. Mintha nem is a testemet, hanem az elmémet érinteném meg. A húsomba öltözött elmémet, a kozmoszba öltözött húsomat.

Ahogy a tetvektől, attól sem lepődtem meg, amikor a szappanos ujjammal a köldökömhöz értem. Jó pár éve már. Az elején persze féltem, mert azt hallottam, előfordul, hogy a köldök felreped. De nekem sohasem okozott gondot, mert a köldököm csak egy kis mélyedés a „hátgerincemre tapadó hasamon”, ahogy anyám mondta. A mélyedésben érintésre valami kellemetlent érzek, ami igazán sohasem érdekelt. A köldök csak egy mélyedés, mint az almán, ahol kibújik a szára. Egy vérerekkel behálózott száron mi is úgy nőttünk, mint a gyümölcs. De néhány hónapja, amikor az ujjam gyorsan átsiklott ezen a kis baleseten, valami szokatlant tapintottam, olyasmit, aminek nem kellett volna ott lennie: egy kis bütyköt, birizgálta az ujjbegyemet, valami szervetlent, ami nem tartozott a testemhez. Beékelődött a húsomba abban a sápadt dudorban, és úgy meredt rám, mint szemgolyó a két szemhéj között. Először néztem meg figyelmesebben a víz alatt, ujjammal kitágítva a mélyedés peremét. Mivel nem láttam jól, felálltam a kádban, és a köldökömből lassan kifolyt a víz. Uramisten, gondoltam elhúzva a számat, már a köldöknézésnél tartok… Igen, egy halvány bog volt, újabban jobban körvonalazódik, mint azelőtt, mivel csaknem harmincévesen már lazábbak az izmaim. Valami szarusodás, mint egy gyerekköröm, a bog ráncai között, egyszerű piszoknak tűnt. Csakhogy merev volt, és fájt, kibújt belőle egy kis zöldesfekete csonk, éreztem az ujjbegyemmel. Nem tudtam, mi lehet. Megpróbáltam a körmömmel megfogni, de ahogy meghúztam, enyhe fájdalmat éreztem, és megijedtem: lehet szemölcs, azt nem tanácsos piszkálni. Igyekeztem elfelejteni, békén hagyni ott, ahol van. Az életünk során éppen elég anyajegy, szemölcs, szaru meg egyéb nyomorúság nő ki rajtunk, amelyeket türelmesen eltűrünk, a körmünkről és a hajunkról vagy a kihulló fogainkról nem is beszélve: azok is testünk darabkái, amelyek önálló életre kelnek. Anyámnak hála, még mindig megvan egy Tic Tac-os dobozban az összes tejfogam, és szintén neki köszönhetően a hajtincsem is hároméves koromból. A töredezett és a bélyeghez hasonlóan recés szélű fényképek szintén azt bizonyítják, hogy a testünk valamikor tényleg ott állt a nap és a fényképezőgép lencséje között, és a filmre vetítette árnyát, ahogy napfogyatkozáskor a hold eltakarja a napkorongot.

De egy hét múlva a kádban megint éreztem a szokatlanul érzékeny köldökömet: az idegen darabka kissé megnyúlt rajta, másmilyennek tűnt, és inkább idegesített, mint fájt. Amikor fáj a fogunk, a nyelvünkkel böködjük azt kockáztatva, hogy a végén még jobban fog fájni. Minden, ami testünk érzékeny térképén a szokásostól eltérő, idegesít és izgat: feltétlenül meg kell szabadulnunk a kellemetlen érzéstől, amitől nincs nyugtunk. Néha este, lefekvéskor, amikor lehúzom a zoknimat, érzem a vastag, sárgás, áttetsző bőrt a nagylábujjam oldalán, túlságosan duzzadt. Az ujjammal megfogom a bőrkeményedést, erősen kaparom, és sokszor egy félórába is beletelik, amíg a széléről letépek egy darabot, aztán tovább tépkedem sajgó ujjbeggyel, egyre idegesebben és egyre jobban belemerülve, amíg végre leválik a vastag, áttetsző, rovátkás felső réteg, olyan, mint egy ujjlenyomat, egy teljes centi elhalt bőr, és gusztustalanul lóg a lábujjamon. Nem téphetem tovább, mert alatta már az érzékeny bőrhöz értem, már fáj, de mégiscsak meg kell valahogy oldanom ezt az idegesítő viszketést. Fogom az ollót, és lenyisszentem, aztán sokáig nézem: fehér héj, én hoztam létre anélkül, hogy tudnám, miként, ahogy arra sem emlékszem, hogyan jöttek létre a csontjaim. Összehajtom az ujjam között, megszagolom, erősen ammóniákszagú: egy darabka szerves, de elhalt anyag, elhalt már akkor, amikor még hozzám tartozott, néhány grammot hozzáadott a testsúlyomhoz, és még mindig foglalkoztat. Nincs kedvem eldobni, eloltom a villanyt, és lefekszem, de még mindig az ujjam között van, hogy másnapra végérvényesen megfeledkezzem róla. De pár napig azért egy kicsit sántítok: fáj a helye, ahonnan letéptem.

Tehát finoman húzni kezdtem a köldökömből kimeredő bogot, és egyszer csak hirtelen a kezemben maradt. Apró, félcentis, gyufaszál vastagságú henger. Az időtől megsötétült, megpenészedett, piszkos és ragacsos lett. Valami ősrégi, mumifikálódott kövület, a fene tudja. A kagyló fölött a vízsugár alá tartottam, levált róla a kosz, látszott, hogy valaha talán sárgászöld valami volt. Egy üres gyufásdobozba tettem. Olyannak tűnt, mint a gyufaszál leégett vége.

Pár hét múlva a forró víztől felpuhult köldökömből egy kétszer olyan hosszú kemény nyúlványt szedtem ki. Csak akkor láttam, hogy egy fonál rugalmas vége, jól kivehetők voltak benne a szálak, amelyekből sodorták. Spárga, közönséges csomagolóspárga volt. Olyan, amilyennel huszonhét évvel azelőtt elkötözték a köldökömet azon a nyomorúságos külvárosi szülészeten, ahol a világra jöttem. Most a köldököm darabonként kéthetente, havonta, aztán három hónap múlva lassan kiveti magából. Ez a mai már az ötödik, amit gondosan, óvatosan kipiszkálok. Elegyengetem, a körmömmel letisztítom, megmosom a kádban. Eddig ez a leghosszabb, és remélem, az utolsó. Beteszem a többi mellé a gyufásdobozba: fegyelmezetten sorakoznak, sárgás-, zöldesfeketén, görbén, kissé foszladozó véggel. Kender, amilyenből a háziasszonyok szatyra készül, és feltöri a tenyerüket, ha tele van krumplival, pont olyan, mint amilyennel átkötik a csomagot. Mária-napra csomagot kaptunk apám bánsági rokonságától: mákos és mézes süteményt. A kioldozott zöldesbarna spárgának nagyon örültem: az ajtókilincsekre kötöztem, hogy anyámnak ne legyen több gyereke. Minden kilincsre kötöztem vagy száz csomót.

Lemondok a köldökfonalról, vizesen kilépek a kádból. Fogom a tetűirtószeres üvegcsét, és a vécé fölött egy ujjnyit a fejemre öntök a büdös löttyből. Gondolkodom, hogy vajon most melyik osztályban tetvesedtem meg, mintha ennek bármilyen jelentősége volna. Bár ki tudja, hátha van. Lehet, hogy a külváros különböző utcáiban és a különböző osztályokban másfajta és különböző méretű tetvek vannak.

Áztatom a fejemet azzal az undorító oldattal, és a ragyogóan tiszta porcelánkagyló fölött fésülködöm. És egyszer csak a paraziták hullani kezdenek, kettő, öt, nyolc, tizenöt… Nagyon aprók, mindegyik a saját vízcseppjében fuldokol. Figyelmesen nézem széles hasú testüket, kétoldalt a még mindig mozgó három apró lábacskát. A testük és a testem, ahogy vizesen és meztelenül a kagyló fölé hajolok, ugyanazokból a szerves szövetekből épül fel. A testrészeink hasonlóak, és hasonlóan működnek. A szemük ugyanazt a valóságot látja, a lábuk ugyanabban a végtelen és felfoghatatlan világban viszi őket is. Ugyanúgy élni akarnak, mint én. Egy vízsugárral eltüntetem őket a kagyló faláról. Eltűnnek a lefolyóban, a föld alatti csatornákba zúdulnak.

Vizes hajjal lefekszem a nyomorúságos kincseimmel: a Tic Tac-dobozban a tejfogaimmal, a kisbabakori fényképeimmel, a gyufásdobozban őrzött, a köldökzsinóromról lefoszlott spárgával, a naplómmal. Forgatom a tenyeremben, mint esténként sokszor, a sima, fehér kavicsokat, amelyek valamikor a számban voltak, valamikor ezekkel ettem, köztük mondtam ki a szavakat, és haraptam velük, mint egy kiskutya. Sokszor felmerül bennem a kérdés, hogy vajon milyen volna, ha valahol egy tasakban a csigolyáim is megvolnának kétéves koromból, vagy az ujjpereceim hétéves koromból…

Visszateszem a fogakat. Szeretnék még fényképeket nézegetni, de már nem bírom. Kihúzom az éjjeliszekrény fiókját, mindent visszarakok a megsárgult „kígyóbőr” dobozba, valamikor egy borotvakészlet tokja volt pamaccsal és Astor zsilettpengével. Fejemre húzom a paplant, és igyekszem minél előbb, talán örökre elaludni. A fejem már nem viszket. És mivel nemrég már volt ilyen, remélem, hogy ma éjjel is megúszom.

2

Az álmokon gondolkodom, a látogatókon, ezen az egész őrületen, de nem ez a megfelelő pillanat. Egyelőre visszamegyek az iskolába, ahol már több mint három éve tanítok… „Nem leszek tanár egész életemben”, mondtam, olyan jól emlékszem, mintha ma lenne, amikor egy rózsaszínű felhős estén hazafelé villamosoztam a Colentina negyed végéből, ahol először vettem szemügyre az iskolámat. És lám, nem történt semmilyen csoda, és minden esélyem megvan rá, hogy ez így is marad. Végül is mostanáig nem volt itt olyan rossz. Azon a délutánon, rögtön a kihelyezésem után, amikor elmentem az iskolámba, huszonnégy éves voltam, és negyvennyolc kiló. Hihetetlenül, a képtelenségig sovány. A bajszom és a hosszú hajam, akkoriban vöröses árnyalatú, még jobban kiemelte éretlenségemet, úgyhogy ha véletlenül megláttam magamat egy kirakatüvegben vagy a villamosablakban, olyannak tűntem, mint egy gimnazista.

Nyári délután volt, az egész város csupa fény, mint egy színültig telt pohár. A Tunari utcában, a Milícia Főparancsnokság előtt felszálltam a villamosra. A Ștefan cel Mare úton elhaladtam a szüleim lakása előtt, ahol én is laktam, mint mindig, most is kerestem, hogy a végtelen homlokzaton hol lehet a szobámnak a napfénytől kék papírral védett ablaka, aztán elhaladtam a Colentina kórház drótkerítése mellett. A kórtermek épületei úgy sorakoztak a széles udvaron, mint valami tengeri cirkálók. Mindegyik különböző formájú, mintha az ott lakók különböző betegségei szabnák meg a bizarr építészeti formáikat. Vagy talán az építészeket a különböző betegségekben szenvedők közül válogatták, és így a gondolkodásmódjuk a szenvedésüket tükrözi. Mindegyik épületet ismertem. Legalább kettőben már engem is ápoltak. Egyébként az udvar jobb hátsó sarkában rémülten felismertem a neurológiai osztály rózsaszínű épületét a papírvékony falaival. Nyolc éve egy hónapig feküdtem ott féloldali arcbénulás miatt, ami néha még mindig zavar. Éjszakánként álmomban sokszor a Colentina kórház kórtermeiben bolyongok, belépek az ismeretlen és ellenséges épületekbe, ahol a falakat anatómiai ábrák borítják…

A villamos elhalad a közlekedési vállalat régi műhelye mellett, ahol apám egy ideig lakatosként dolgozott. Tömbházakat építettek elé, úgyhogy a főútról nem látszik az épület. Az egyik tömbház földszintjén orvosi rendelő volt, pont a Doctor Grozovici megállónál. Egy időben oda jártam injekcióra, B1- és B6-vitamint kaptam, ezt is tizenhat éves koromban, az arcbénulásom után. Szüleim a tenyerembe nyomták a fiolákat, és a lelkemre kötötték, hogy adassam be őket. Tudták ők jól, hogy miért. Először beledobtam a liftaknába, és azt hazudtam, hogy beadattam, de ez nem ment sokáig. Végül mégiscsak kénytelen voltam beadatni. Mentem este a sötétben visszafojtott lélegzettel a rendelő felé. Gyalog mentem két villamosmegállót, amilyen lassan csak bírtam. Mint amikor a fogorvoshoz kellett mennem, és mindig abban reménykedtem, hogy valamilyen csoda folytán zárva találom a rendelőt, mert leomlott az épület, meghalt a fogorvos, vagy áramszünet miatt nem működik a fúró, és nincs villany a fogorvosi szék fölött. De sohasem történt csoda. Ott leselkedett rám a fájdalom a maga teljes vérvörös pompájában. A Grozovici rendelőben az első nővér, aki késő éjjel injekciót adott, szép, szőke, ápolt nő volt, de hamarosan iszonyodni kezdtem tőle. Az a típusú nő volt, aki mély megvetéssel bámul a csupasz ülepemre. Nem a fájdalomra gondoltam, ami ezután következik, hanem a nő undorára a kölyökkel szemben, akivel ilyen intim viszonyba kerül (ha csak egy tű beszúrásának erejéig is), és ez hamar eloszlatta a rajongásomat, a péniszem is lemondott arról, hogy felálljon és jobban szemügyre vegye. Csak vártam az elkerülhetetlen nedvességet mártíromságra ítélt bőrömön, a három-négy paskolást a tenyerével, aztán a tű húsba döfésének sokkját, de mindig vigyázott, hogy a tű hegye ideget vagy vénát ne érjen, tartós, emlékezetes ártalmat ne okozzon, és végül ezt még fokozta a méreg befecskendezésével a tű járatán át, hogy a szulfátos sav az egész tomporomat átjárja. Rémes volt. A szőke nővér injekciói után még egy hétig sántikáltam.

Szerencsére, ezt a szeretőivel az ágyban minden bizonnyal szadomazochista nővért egy másik váltotta a rendelőben, egy szintén emlékezetes, csakhogy egész más okból feledhetetlen nővér. Ettől a nőtől a legelső pillanatban halálra rémültem, mivel hiányzott az orra. És nem volt rajta semmilyen kötés vagy orrprotézis, hanem az arca közepén egész egyszerűen csak egy kettéosztott széles üreg tátongott. Apró nő volt, mint egy csirke, barna, és a szeme talán figyelemre méltó lehetett volna, ha szipirtyóarca nem tette volna teljesen tönkre az összhatást. Amikor a szőkét fogtam ki, azonnal behívott. Egy lélek sem volt a váróban. Viszont az orr nélküli törpe hihetetlenül sikeres volt: zsúfolásig megtelt a váró, mint a templom feltámadáskor. Éjjel kettőkor kerültem haza a rendelőből. A várakozó betegek közül sokan virágot is vittek neki. Amikor megjelent az ajtóban, a betegek arca boldogan felderült. Azt hiszem, az enyém is, mert talán senkinek sem volt olyan könnyű keze. Amikor sorra kerültem, és térdig lehúzott nadrággal lefektetett a rendelő viaszosvászonnal bevont heverőjére, elkábultam a celofánba csomagolt virágok illatától, hét-nyolc vázában sorakoztak végig a fal mellett. A barna nő nyugodtan, egyenletes hanghordozással beszélt hozzám, tenyerével megérintette a fenekemet és… ennyi volt az egész. Nem éreztem a tűszúrást, és a szer felszívódása az izmaimban csak enyhe melegséggel járt. Pár perc múlva elmúlt, derűsen és vidáman értem haza. A szüleim gyanakodva figyeltek: csak nem dobtam el valahol a fiolát?

A Melodia mozihoz értem, éppen a Lizeanu út előtt, és azután a következő állomásnál, az Obornál átszálltam a másik villamosra, amelyik a Ștefan cel Mare úton egyenesen közlekedik, a Moșilor útról jön, és a Colentina mélyén eltűnik.

Jól ismertem ezt a helyet, valamelyest az én városrészem volt. Anyám az Oborra járt vásárolni. Amikor kicsi voltam, engem is magával vitt a régi piac embertömegébe. A halcsarnokban olyan büdös volt, hogy nem lehetett megmaradni benne, aztán következett a nagycsarnok az érthetetlen mozaikjaival és domborműveivel, végül a jéggyár, előtte a munkások folyton rakosgatták a középen fehér, de a széleken varázslatosan áttetsző jégtömböket (mintha folyamatosan a körülöttük lévő levegőbe olvadnának), amelyek az én gyerekszememmel egy másik világ fantasztikus citadelláinak tűntek. Ott, a hétfő reggeli sivár Obor piacon, anyámmal kézen fogva mendegélve láttam meg az oszlopra ragasztott plakátot, amely aztán hosszú ideig kísértett: egy repülő csészealjból hatalmas polip bukkant elő, és nyújtotta karjait egy űrhajós felé, aki piros, köves talajon lépkedett. Fönt az volt a plakátra írva, hogy A viharok bolygója. „Egy film”, mondta anyám. „Várjuk meg, amíg közelebb is vetítik, a Volga vagy a Floreasca moziban.” Anyám félt a belvárosban, csak akkor hagyta el a külvárost, ha muszáj volt, például ha pepita ingű és eleve kitérdesedett nadrágú egyenruhát vettünk nekem a Lipscani-on, pont olyat, mintha a gyárban már elhordta volna valaki.

A Colentina út is ismerős volt, jobbra a düledező házaival és a szappangyárral, ahol a Kulcs és Kamilla nevű mosószappanokat gyártották. Az avas faggyúszag az egész negyedet betöltötte. Azután következett a Donca Simo szövőgyár téglaépülete, ahol valamikor anyám is a szövőgépeken dolgozott, azután a faraktárak. A forró nyárban az óriási, opálos ég alatt, amilyet csak Bukarestben lehet látni, a szegényes, lehangoló utca elnyúlt egészen a láthatárig. Végül is ott születtem, a Colentina negyedben, a külvárosban, ahol a düledező szülészetet egy félig-meddig bordély, másfelől egy játékbarlang épületéből rögtönözték 1944 előtt, és az első éveimet is ott töltöttem a Doamna Ghica köznél, a zsidó gettóhoz tartozó kis utcák gombolyagjában. Jóval később egy fényképezőgéppel visszamentem oda, a Silistra utcai környékre, és csináltam néhány képet a gyerekkori házról, de nem sikerültek. Az a környék már nincs meg, letarolták, teljesen eltűnt a föld színéről a házunkkal együtt. Mi van most a helyén? Természetesen panelok, mint mindenütt.

A 21-es villamossal végighaladva a Doamna Ghica úton idegen földre értem. Kétoldalt megritkultak a házak, koszos tavak bukkantak elő, a parton ráncos szoknyás asszonyok szőnyeget mostak. Szódások és pékségek, bor- és halüzletek. Sivár, lepusztult, végtelen utca tizenhét villamosmegállóval, a legtöbb fedél nélküli és teljesen fölösleges, mint nyílt mezőn a vasútállomás. Tarka szoknyás anyák kislányaikat kézen fogva igyekeznek a semmi felé. Olykor egy-egy üres üvegekkel megrakott szekér. Az üvegbegyűjtőben estétől másnapig sorban állnak. Az egyenes, poros, falusias utcák szélén eperfák. Az ágak a fáradtolajjal bekent póznák villanyvezetékeibe gabalyodnak.

Másfél órás döcögés után érek a végállomásra. Azt hiszem, az utolsó három-négy megállótól egyedül ülök a kocsiban. A nagy köröndnél, ahol a villamosok fordulnak, hogy sziszifuszi küzdelmüket a Colentina felé folytassák, leszállok. A nap már hanyatlik, de borostyánszínben játszik, és kísérteties, főleg a csend miatt. Itt, a 21-es végállomásán egy teremtett lélek sincs. Hosszú, szürke, keskeny ablakú ipari csarnokok, a távolban víztorony, egy gyümölcsös fái szó szerint feketék a kátránytól és a villamossínek közötti körből áradó olajtól. Két üres, vezető nélküli villamos vesztegel egymás mellett mereven. Bezárt pénztárosbódé. Éles kontraszt a rózsaszínű fény és az árnyék között. Mit keresek itt? Hogy élhetek ilyen isten háta mögötti helyen? Elindulok gyalog a víztorony felé, az aljához érek, lelakatolt ajtót találok rajta, hátraszegett fejjel nézem a fehérre meszelt henger végén a ragyogó gömböt az égen. Megyek tovább… a semmi, a puszta felé… Ahol mintha nem is a város, hanem a valóság érne véget. Egy balra kanyarodó utca tábláján megtalálom a nevet, amit keresek: Dimitrie Herescu. Ebben az utcában kell lennie valahol az iskolának, az én iskolámnak, az első munkahelyemnek, amelyet szeptember 1-jén, jó két hónap múlva elfoglalok. Az autószerelő műhely zöld és rózsaszínű festésének sem sikerül eloszlatnia a hely falusi hangulatát: kúpcserepes háztetők, korhadt kerítések, láncra kötött kutyák, külvárosi virágok. Jobbra az iskola, pár házzal az autószerelő műhely után, de az iskolában természetesen senki sincs.

Kicsi iskolaépület, egy L alakú hibrid, a régi omladozó, kitört ablakú, és a kis udvar végében ott az új iskolaépület, de az új szárny még lehangolóbb. Az udvaron kosárlabdapalánk háló nélkül. Kinyitom a kaput, és belépek. Pár lépést előremegyek az udvar aszfaltján. Éppen lenyugodni készül a nap, és egy sugárnyaláb nimbusza pont a régi épület tetejére esik. Onnan tör elő szomorúan, kissé komoran, mert semmi sem deríti fel, csak tovább fokozza a hely embertelen magányát. Összeszorul a szívem: ebbe a kriptaszerű iskolába kell majd bejárnom hónom alatt a naplóval, a sötétzöldre festett folyosón felmennem az emeletre és belépnem az ismeretlen osztályba, ahol harminc idegen gyerek, idegenebb, mintha egy másik fajhoz tartozna, vár rám. Lehet, hogy most is várnak a padjaikban némán, fa tolltartóikkal, kék csomagolópapírral beborított könyveikkel. Már a gondolatára is feláll a szőr a karomon, és csaknem futva kimenekülök az utcára. „De hát úgysem leszek tanár egész életemben”, gondolom magamban, miközben a villamos visszavisz a fehér emberek közé, mögöttem elmaradnak a megállók, megszaporodnak a házak, és a föld megint benépesül. „Legfeljebb egy évig, amíg elhelyezkedem valamelyik irodalmi lap szerkesztőségében.” És a 86-os számú iskolában az első három évben valóban nem csinálok mást, mint táplálom ezt az illúziót, mint azok az anyák, akik még jóval az elválasztás után is szoptatják porontyukat. Az illúzióm akkorára nő, mint én magam, mégse tudom megállni – tulajdonképpen még ma sem –, hogy legalább néha-néha ne gombolkozzam ki a mellemen, és hagyjam, hogy élvezettel elnyeljen. Eltelnek a gyakornoki évek. Még eltelik vagy negyven, és innen mehetek nyugdíjba. Végül is eddig se volt olyan rossz. Voltak hosszabb periódusok, amikor nem tetvesedtem meg. Nem, ha meggondolom, nem is volt olyan rossz ebben az iskolában, és ami volt, az talán inkább jó volt.

3

Sokszor könyöktől lefelé elveszítem az uralmat a karom fölött. Nem ijedek meg, mondhatom, sokszor direkt élvezem. Váratlanul történik, szerencsére csak olyankor, ha egyedül vagyok. Írok valamit, dolgozatot javítok vagy kávézom, vagy kínai csipesszel körmöt vágok, és hirtelen nagyon könnyűnek érzem a kezem, mintha illékony gázzal volna felpumpálva. Magától a magasba lendül, vállból felhúzom a karomat, a két kezem vidáman lebeg a szoba sötéten csillogó sűrű levegőjében. Ettől én is jókedvre derülök, úgy nézem a kezemet, mintha először látnám: hosszú, finom, vékony csontú, apró fekete szőr van az ujjperceimen. Csodálkozó szemem előtt magától gesztikulál, elegánsan és furcsán, valamit mesél, amit a siketek valószínűleg megértenének. Az ujjaim olyankor pontosan és csalhatatlanul mozognak, egy sor felfoghatatlan jelet rajzolnak, a jobb kezem ujjai kérdeznek, a baléi válaszolnak, a gyűrűsujjam és a hüvelykem kört formál, a kisujjaim lapozgatnak, az ízületeim egy karmester lendületével kifordulnak. Őrjítően ijesztő, hogy olvasás után a fejemben valaki parancsolja ezeket a nyilvánvalóan minősítő, kiábrándult mozdulatokat, mégis ritkán érzem magam boldogabbnak. Úgy nézem a kezemet, mint a gyerek a bábokat a bábszínházban, amikor bár nem érti, mi történik az apró színpadon, teljesen elbűvöli a fából készült, cérnahajú, krepp-papír ruhás lények jövés-menése. A kezem önálló életre kelése (hála istennek, nem az órákon vagy az utcán) pár percre alábbhagy, lelassulnak a gesztusai, indiai táncosnőéhez hasonlóan, aztán elhalnak, és két-három percig örülhetek a csodálatos érzésnek, hogy a kezem a levegőnél könnyebb, mintha apám a gázpalack csövével a lufik helyett két vékony gumikesztyűt fújt volna fel, és most azokat tartanám a kezem helyén. És hogyne sajnálnám, amikor az én valódi, durva, nehéz, élő, izomrostokkal és fehér inakkal fogva tartott, vérerekkel átitatott kezem visszabújik a körmökben végződő bőrkesztyűjébe, és legnagyobb csodálkozásomra hirtelen ismét úgy mozog, ahogy akarom, mintha csupán koncentrálással leszakíthatnék egy levelet az ablakpárkányon lévő fikuszról, vagy érintés nélkül magamhoz húzhatnám a kávéscsészét.

Csak később jön a félelem, miután ez a (két-három havonta egyszeri) tündérjáték egyfajta emlékké válik, és felmerül bennem a kérdés, hogy az életemnek annyi más rendellenessége mellett – mert hiszen erről van szó –, vajon a két kezem varázslatos függetlensége nem újabb bizonyíték-e arra, hogy… minden álmomban történik, hogy az egész életem képzeletbeli, vagy ami még szomorúbb, még súlyosabb, még őrjítőbb, mégis valóságosabb bármilyen mesénél, amit valaha kitaláltak. A két kezem ijesztően vidám balettje mindig csak itt, a Maica Domnului úti lakásban, a legkisebb, legjelentéktelenebb (mivel végül is jó) ok arra, hogy ezeket a lapokat az életem hihetetlen magányában csak neked teleírjam. Ha irodalmat akarnék írni, megtettem volna már tíz éve. Azt akarom mondani, ha igazán akartam volna, szellemi erőfeszítés nélkül, mint ahogy azt akarom, hogy a lábam lépjen, és lép. Nem kell azt mondanom: „parancsolom, hogy lépj”, még csak nem is kell végiggondolnom, hogy a kívánságom tetté váljon. Csak hinnem kell, elég egy mustármagnyi hit. Ha író vagy, írsz. A könyvek jönnek, anélkül hogy tudnád, mit kell tenned érte, vagy hogyan működik a tehetséged, ahogy az anya szülésre van teremtve, és tényleg megszüli a gyermeket, akit a méhében kihord, anélkül hogy az esze részt venne testének ebben a bonyolult origamijában. Ha író volnék, kitalált könyveket írnék, már tíz, tizenöt regényt is megírtam volna kisebb erőfeszítés nélkül, mint amekkorával naponta kiválasztom az inzulint, vagy továbbítom a táplálékot az emésztőrendszerem két nyílása között. Ám akkor, nagyon régen, amikor az életem még végtelenül sok irány közül választhatott, ha azt parancsoltam az agyamnak, hogy hozzon létre fikciót, semmi sem történt, ahogy az ujjamat is hiába nézem és kiáltok rájuk: „Mozduljatok!”

Fiatalkoromban szépirodalmat akartam írni. Még most se tudom, hogy utat tévesztettem-e, mert valójában nem lettem író, vagy egyszerűen csak nem volt szerencsém. A gimnáziumban verseket írtam, még mindig megvan valahol néhány füzetem, és bizonyos álmaimból tudom, hogy prózát is írtam, egy nagy, kemény fedelű jegyzetfüzetem tele van elbeszéléssel. Nem ez a megfelelő pillanat, hogy erről írjak. Esős vasárnap délutánokon irodalmi versenyekre jártam idegen gimnáziumokba. Akkor álmodozó, majdnem skizofrén kamasz voltam, a szünetekben az iskolaudvaron a távolugró gödörnél leültem a padkára, és rongyos könyvekből verseket olvastam hangosan. Az emberek keresztülnéztek rajtam, rám se hederítettek, ha megszólaltam, tökéletlen díszletelem voltam egy hatalmas és kaotikus világban. Mivel író akartam lenni, felvételiztem a bölcsészkarra. Hetvenöt nyarán gond nélkül bejutottam. Akkoriban teljesen magányos voltam. A szüleimmel laktam a Ștefan cel Mare úton. Napi nyolc órát olvastam az ágynak hol egyik, hol másik sarkában az izzadságtól nedves lepedő alatt görnyedve. A könyvben a lapok színe a bukaresti tágas égbolt színeváltozásai szerint állandóan változott, a nyári délutánok aranyszínétől a havas téli esték tompa sötétrózsaszínéig. Nem vettem észre, mikor sötétedett be teljesen. Úgy talált rám anyám a sötét szobában, a könyv fölött, amikor a papír és a betű gyakorlatilag egyforma színű lett, és amikor már nem olvastam, hanem az álom szabályai szerint tovább álmodtam a történetet. Akkor feleszméltem, nyújtózkodtam, felkeltem az ágyról – addig egész nap csak amikor a vécére mentem –, és szokás szerint a szobám nagy ablakához léptem, ahonnan bámultam a fantasztikus felhők alatt elterülő Bukarestet. Ezernyi fény ragyogott a legtávolabbi házakból, a közeli villákban az emberek úgy mozogtak, mint a lusta halak az akváriumban, a távolban a színes neonreklámok felgyulladtak és kihunytak. De amitől igazán lázba jöttem, az a hatalmas égbolt volt fölöttem, a bármely óriás katedrálisnál magasabb és fenségesebb kupola. Még a felhők sem értek fel az apszisába. A hűvös, rugalmas ablaküveghez nyomtam homlokomat, úgy álltam ott én, a könyökén rongyos pizsamás kamasz, amíg anyám nem hívott vacsorázni. Azután visszatértem magányos, rejtett odúmba, hogy az ablaküvegben tükröződő szoba villanyfényénél addig olvassak, amíg összeesem a fáradtságtól.

Napközben kimentem sétálni a végeérhetetlen nyárban. Először megpróbáltam felkeresni két-három barátomat, de sosem találtam otthon őket. Aztán elindultam az ismeretlen utcákon, és olyan városrészekben kötöttem ki, amelyekről addig nem is hallottam, furcsa házak között bolyongtam, olyanok voltak, mint egy másik planéta bunkerei. Öreg, rózsaszínű kereskedőházak, szánalmasan megcsorbult stukkó angyalkákkal teli homlokzatokkal. Soha senkivel se találkoztam az öreg platánok boltíve alatt. Beléptem a régi házakba, átvágtam a giccses bútorokkal berendezett szobákon, a fura külső lépcsőkön felmentem az emeletekre, tágas, üres termekre bukkantam, ahol a lépteim szemérmetlenül hangosan koppantak. Villannyal világított pincékbe ereszkedtem le, kinyitogattam a korhadt ajtókat, és földszagú folyosókra értem, ahol a falakon vékony gázcsövek futottak végig. Nyálkás habbal rájuk tapadva finoman lüktettek a fedelesszárnyúak bábjai, ami azt jelentette, hogy a burok alatt már formálódott a szárnyuk. Más házak pincéin át kijutottam a felszínre, más lépcsőkön mentem fel, és más üres szobákba léptem be. Néha nagyon otthonos lakásokba értem, ahol valamikor már laktam, aludtam azokban az ágyakban. Mint egy nomádok által elrabolt és évek múlva előkerült gyerek, egyenesen a tálalóhoz mentem, megtaláltam benne az ötven lejes ezüstérmémet, amelyet még fényesen az első fürösztővizembe tettek, de mostanra úgy megfeketedett, hogy nem lehetett kivenni rajta a király képmását, ott volt a tasak az egyéves koromban levágott hajtincsemmel, azt mondják, az elém tartott fémtálcáról már akkor a ceruzát választottam, meg a szegény kis tejfogaim, a teljes készlet, amiről már írtam itt. ‘75 nyarán állandóan a tikkasztó utcákon bolyongva felfedeztem a város titkait és gyarlóságait, magasztosságát és ártatlanságát. Akkor értettem meg Bukarestet, tizenkilenc évesen, amikor már mindent olvastam, és nem olyan volt, mint az idők során kialakult többi város, amikor a kulipintyókat és raktárépületeket felváltották a nagy bérházak, a lóvasutakat fokozatosan villamosokra cserélték. Ez a Bukarest hirtelen tárult elém, már romosan, omladozó, hulló vakolattal, kicsorbult orrú stukkó gorgókkal, az utcák fölött szomorú fürtökben lógó villanyvezetékekkel, mesésen változatos ipari építészetével. A fejemben rávetítettem egy emberibb, a csupa üveg és beton Brazíliánál is izgalmasabb várost. A zseniális építész ide görbe utcákat tervezett, eldugult kanálisokat, düledező, gyomban fuldokló villákat, málló homlokzatú házakat, elhagyott iskolákat, hétemeletes, karcsú és lebegő üzleteket. De főleg óriási szabadtéri múzeumnak láttam Bukarestet, az összes szomorúság és az összes romhalmaz szabadtéri múzeumának.

Ezt a várost láttam a Ștefan cel Mare úti szobám ablakából, és ha sikerül íróvá válnom, a végtelenségig írtam volna, lapról lapra és könyvről könyvre, emberi lények nélkül, teljesen saját magammal megtöltve, egy isten bőrét behálózó folyosórendszerként, amelyben egyetlen mikroszkopikus, áttetsző, ocsmány csonkja végén szőrös rühatka él.

Ősszel kilenc hónapra elvittek katonának, kiverték a fejemből a verseket és az irodalmi ábrándokat. Megtanultam szétszedni és összerakni a modern automata Kalasnyikovot. Megtanultam a lángok közül kipiszkált üszökkel bekormozni az irányzékot, hogy a lőtéren ne csillogjon a napfényben. Télen, mínusz húsz fokos hidegben, mielőtt őrségbe indultam a távoli katonai létesítmény végébe, a szeles pusztába, éjjel háromtól reggel hatig, húsz töltényt dugtam a tárba. Egy kilométert kúsztam a sárban, gázálarcban, harminckilós hátizsákkal. Szúnyogokat lélegeztem be és ki, öt-hat jutott a barakk minden köbcenti levegőjébe. Vécét pucoltam és fogkefével padlót súroltam. Beletörött a fogam a hadtápos kekszbe, és héjastul faltam a krumplit a csajkából. A laktanyában fatörzseket meszeltem. Egy halkonzervért összeverekedtem egyik bajtársammal. Egy másik bajtársam majdnem belém döfte a szuronyát. Kilenc hónapig egyetlen könyvet sem olvastam, tulajdonképpen egyetlen betűt sem. Csak anyám látogatott kéthetente, mindig élelmiszercsomagot hozott. A katonaságtól nem lettem férfiasabb, de megtízszerezte befelé fordulásomat és magányomat. Csoda, hogy túléltem.

Amikor következő nyáron „szabadultam”, az első dolgom az volt, hogy megtöltöttem a kádat forró vízzel; kék volt, mint a drágakő. A túlfolyóig engedtem a vizet, egészen a kád széléig, hogy egy kicsit még túl is csorduljon. Meztelenül belefeküdtem, és a víz kifolyt a fürdőszoba kövére. Nem érdekelt, meg kellett szabadulnom a kilenc hónap katonaság mocskától, az életem egyetlen, elhalt csonthoz hasonló, holt időszakától. Teljesen elmerültem a mennyei szubsztanciában, az ujjammal befogtam az orromat, és a fejemet is mélyen beledugtam a vízbe, egészen le az aljáig. Sokáig úgy maradtam a kád mélyén, sovány fiatalember, a bordáim szánalmasan kiálltak, tágra nyílt szemmel a kilométerekkel fölöttem lévő fény játékát figyeltem a víz tükrén. Órákig úgy maradtam anélkül, hogy lélegeznem kellett volna, egészen addig, amíg a sötét hámréteg puha hártyaként levált rólam. Még mindig megvan vállfán, a szekrényben. Olyan, mintha vékony gumiból volna, az anyagában jól kivehetők az arcvonásaim, a mellbimbóm, a vízben megráncosodott nemi szervem, még a kisujjam lenyomata is. Egy réteg piszok, ragacsos, kemény, szürke, mint a gyurma, az összes színt összegyúrták benne: a katonaság mocska, az a kilenc hónap majdnem kinyírt.

4

Katonaság után, ahol lövészárkokban görnyedtem éjszakai lőgyakorlatokon, a civil életet és a nyarat a végtelen szabadság misztikus szexuális dicsfénnyel övezett paradicsomának képzeltem, de bebizonyosodott, hogy ugyanolyan sivár és eseménytelen, mint az előző nyarak – nincs kinek telefonálni, nincs kivel otthon ülni, napokig senki sincs, akivel szót válthatnék (a kísértetszerű szüleimen kívül) –, és megírtam az első igazi költeményemet, az egyetlen addig termett irodalmi gyümölcsömet. Akkor értettem meg egyszer s mindenkorra Hölderlin sorait: „Csak egy nyarat még, óh, ti Hatalmasok, / s egy őszt az érett dalra, hogy a szívem / az édes játékkal betelve / kész legyen az örök elmúlásra!” {1} 1976-ban pár hónapig én is úgy éltem, mint az istenek, amíg a Bukást megírtam, de azután, bár az életemnek olyan természetesen kellett volna az irodalom felé fordulnia, ahogy egy ajtón benyitsz a tiltott szobába, hirtelen rájöttem, hogy a legmélyebb belső igazságom csaknem groteszk módon más irányt vett, mint a vonat a váltónál. Hölderlinből Scardanelli lettem, harminc évig az évszakok fölé emelt őrtoronyba zárva.

A Bukás nem egy vers volt, hanem a Költemény. „Ha sikerült, ami szent, a versem: / üdvözlégy akkor, Csend, örök Árnyvilág!” Tíz év irodalomolvasás végeredménye. Tíz évig elfelejtettem szuszogni, köhögni, hányni, tüsszenteni, ejakulálni, látni, hallani, szeretni, kacagni, fehérvérsejteket termelni, antitestekkel védekezni, elfelejtettem, hogy a hajamnak nőnie kell, és a nyelvemnek a bimbóival az ételt kell ízlelnie. Elfelejtettem a saját sorsomra gondolni itt a földön, és keresni magamnak egy nőt. Végignyúlva az ágyon, mint egy etruszk szobor a szarkofágon, az izzadságomtól elsárgult lepedőn addig olvastam, amíg majdnem megvakultam és majdnem megőrültem. Az agyamban nem volt már hely sem a tavakban tükröződő kék egeknek, sem a tavasznak, sem a régi, oltott mésszel vakolt ház sarkához tapadó hópehely finom szomorúságának. Ha megszólaltam, kedvenc szerzőim szövegeit idéztem. Ha a Ștefan cel Mare úton a barnásvörös alkonyi fényben úszó szobában felnéztem a papírlapról, tisztán láttam a betűkkel kitetovált falakat: versek voltak a mennyezeten, a tükrön, a cserepekben tengődő muskátlik áttetsző levelein. Versekkel volt teleírva az ujjam és a tenyerem, tintával verset írtam a pizsamámra és a lepedőkre. Rémülten mentem a toalett-tükörhöz, amelyben tetőtől talpig láttam magamat: versek voltak a szemem fehérjében és a homlokomon. A bőr az egész testemen aprólékos, mániákus kézírásommal volt kitetoválva. Tetőtől talpig csupa kék voltam, olyan szagos a tintától, mint mások a dohánytól. A Bukás lehetett az a szivacs, amely magába szívta annak a magányos csigáspolipnak, aki voltam, az összes tintáját.

A költeményem hét részből állt, ezek az élet hét szakaszát, a hét színt, a hét fémet, a hét bolygót, a hét csakrát és a paradicsomból a pokolba vezető hét lépcsőfokot jelképezték. Kolosszális, elképesztő vízesésnek kellett lennie az eszkatologikus és a katologikus között, a metafizikai lépcsőre szenteket és démonokat ültettem, szeméremajkakat és asztrolábiumokat, csillagokat és békákat, geometriát és kakofóniát, mindezt egy természettudós személytelen szigorával, amikor felvázolja az állatvilág törzsfejlődésének ágazatait. Ugyanakkor óriási kollázs volt, mert az agyam idézet-kirakójátékként működött, de minden tudhatónak a betetőzése is volt, a patrológia és kvantumfizika, a genetika és a topológia teljes egyvelege. Végeredményben az egyetlen költemény volt, fölöslegessé tette, mindenestül múzeumba zavarta az egész univerzumot, mint a villanymozdony a gőzmozdonyt.

A költeményt harminc papírlapra kézzel írtam, mint akkoriban mindent, mert az írógép már évek óta elérhetetlen álom volt, és mindennap újra meg újra elolvastam, kívülről tudtam, jobban mondva tapintottam, ellenőriztem, naponta letöröltem róla a port, mint valami fura, földöntúli szerkezetről, amely isten tudja, hogyan, a tükrön keresztül átkerült a mi világunkba. Még mindig megvan anélkül, hogy egyetlen betűt kitörültem volna, az eredeti lapokon, amelyeket teleírtam azon a nyáron, amikor betöltöttem a huszadik évemet. Olyan, mint egy ősrégi, üveg alatt, megfelelő hőmérsékleten és páratartalom mellett őrzött írás egy nagy múzeumban. Ez az írás tartja egyben a körülöttem lévő artefaktumokat, amelyek között pont úgy érzem magam, mint egy többkarú isten a mandala közepén: a tejfogakat, a köldökcsonkot, a fakó hajtincsemet, a gyermekkori fekete-fehér fényképeket. Gyermekkori szememet, kamaszkori bordámat, későbbi nőimet. Az életem szomorú őrületét.

Ősszel, egy olyan verőfényes őszön, hogy hasonlóra nem emlékszem, először mentem az egyetemre. A 88-as trolibuszon, amikor elhaladtam a Zoja Koszmogyemjanszkaja úton a Batiștei utca felé, bizseregtem örömömben: egyetemista voltam, amiről álmodni sem mertem, bölcsészhallgató! Mostantól mindennap láthatom annak a Bukarestnek a belvárosát, amelyet akkor a világ legszebb városának tartottam. Mostantól abban a gyönyörűséges városban fogok élni, amely az Intercontinentallal, a Nemzeti Színházzal, az Egyetemmel, a Ion Mincu Intézettel, a Cantacuzino kórházzal és mögötte a négy támogatója szobrával, varázsszemekhez hasonló vizeivel büszkélkedik. A levegőben ökörnyál csillogott, fiatal lányok siettek az egyetem felé, forró volt az új világ, mintha most vették volna ki a kemencéből, és csak az enyém! Az egyetem épülete nem emberméretűnek tetszett: márvány előcsarnoka, mint egy bazilika, üres és hűvös. A padló sakktábláján a fehér kövek kopottabbak voltak, mint a feketék. Több ezer lépés mélyítette ki finom achát felületüket. A könyvtár könyvekkel megrakott hajóbelső. De én már majdnem mindet olvastam, az összeset, tulajdonképpen már az összes valaha leírt betűt elolvastam. Mégis meglepett a terem magassága: húsz szintet borítottak a számozott tölgy könyvespolcok, a létrákon föl-le mászkálva, könyvekkel megrakodva könyvtárosnők diskuráltak. Főnökük, egy ellenszenves, szakállas fiatalember a nap bármely órájában automataként ült a pulpitusa mögött, elvette és szortírozta a terem előtt hosszú sorban várakozó egyetemisták kartonjait. A falak mentén, mint egy másik kastélyban, könyvespolcok, amelyeken nagy zajjal könyveket rakosgattak, s ettől össze-összerezzentek az asztalnál ülők.

Ennek később jelentősége lesz ebben az irományban, amely, hál’ istennek, nem egy olvasható vagy olvashatatlan könyv, de bele akarok lopni egy apróságot, mégpedig azt, hogy amikor először léptem be a könyvtárba – ahol egyébként egyetemista koromban nem sokat időztem, mert nem szoktam asztalnál olvasni, csak ágyban (a könyv mellett ez a bútordarab az olvasásom nélkülözhetetlen kelléke) –, eszembe jutott valami, amitől nem tudtam szabadulni. A kartonok a terem közepén, masszív múlt századi szekrényekben voltak, a fiókokon régies kézírású címkék. Az egyik szekrény előtt letérdeltem, mert a V legalul volt a sorban, kihúztam a fiókot, átlapoztam a száz meg száz, géppel teleírt kartont, olyanok voltak, mint a bálnauszonyok, a szerző nevével és a földkerekségen megírt könyvek mind több és egyre fölöslegesebb adataival. A fiók mélyén rábukkantam a keresett névre: Voynich. Sosem tudtam, pontosan hogy írják, de lám, eltaláltam.

Ez a név hatodikos koromtól, mióta életemben először olvastam zokogva egy könyvet, a fülemben csengett. Anyám meghallotta a zokogásomat, és konyhaszagú, kopott köntösében rohant a szobámba. Próbált megnyugtatni, elringatni, azt hitte, fáj a hasam vagy a fogam. Nehezen értette meg, hogy a szőnyegre hajított rongyos könyv miatt sírok, még borítója sem volt, és az elejéről legalább ötven oldal hiányzott. Nálunk sok könyv volt ilyen állapotban: a Thomas Alva Edisonról és a polinéziaiakról szóló meg Az Északi-sarktól a Déli-sarkig. Csak az Útközben Galina Nyikolajevától meg Az acélt megedzik Nyikolaj Osztrovszkijtól volt teljesen ép és olvasatlan. Csillapíthatatlan zokogás közben előadtam anyámnak a bonyolult történetet egy forradalmárról, egy monszenyorról és egy lányról, amit nem értettem ugyan (pláne hogy a fele hiányzott), mégis teljesen lenyűgözött. Azt sem tudtam, mi a címe, de akkoriban a szerzők sem érdekeltek. Este, amikor megjött apám, szokás szerint az asztalon hagyva aktatáskáját (amiből kivettem a Sportult és a Scânteiát), még mindig ki volt sírva a szemem, és az a jelenet járt a fejemben, amikor az ifjú forradalmár rádöbben, hogy az apja éppen a gyűlölt Monsenior! „Milyen könyv ez, szívem?”, kérdezte anyám a vacsoránál legtöbbször csak trikóban és gatyában ülő apámtól, mire ő tele szájjal valami olyasmit mondott, hogy „Voynich”, és hozzátette, hogy „A Bögöly”. Igen, az ifjút tényleg Bögöly néven ismerték Olaszországban, de én még azt sem tudtam, hogy ez a szó mit jelent. „Az a nagy szürke, dülledt szemű légy”, világosított fel anyám. Sohasem felejtem el azt az estét, amikor négy órán át sírtam egy könyv fölött, de nem sikerült többet megtudnom róla vagy a szerzőjéről. Az első meglepetés akkor ért, amikor kiderült, hogy a szerző tulajdonképpen nő, most láttam a nevét a kartonon, Ethel Lilian Voynich: A Bögöly (The Gadfly), mellette a kiadás éve: 1909. Elégtételt éreztem, fény derült egy legalább tíz évvel korábbi történetre, pedig valójában a frusztrációmnak kellett volna elmélyülnie. Akkor még nem tudtam, hogy a kartonok között keresett név – és régi sírásom ennek a fura előérzete volt – a kutatásaim két legfőbb irányát köti majd össze, vagyis paradox módon a boldogtalanság, hogy nem lettem író, utat nyitott, és remélem, ez nem újabb illúzió, az életem valódi értelméhez. Nem írtam fikciót, de ez felszabadította a valódi hajlamomat: a valóság kutatását, a tisztánlátás, az álom, az emlékezés, a hallucináció és minden más valóság iránti érdeklődésemet. Bár félelemmel és rettegéssel jár, teljesen kielégít ez a kutatás, akárcsak a lenézett és nem elfogadott művészetek, mint a bolhaidomítás vagy a szemfényvesztés.

Mint egy őrült, belevetettem magam az új életembe. Régi irodalmat tanultam ostoba tanároktól, szerzetesek és barátok irományait tanulmányoztam, akik írtak három sort szlávul, azokat is idegen kánon szerint, hogy igazolják a történelmi űrt egy kissé későn ébredező kultúrában. De hát érdekelt ez engem? Bölcsészhallgató voltam, amiről azelőtt álmodni se mertem. Az első szemináriumi dolgozatom a verses zsoltárokról majdnem száz oldalra rúgott. Rettenetes volt, és a hozzáférhető teljes bibliográfiát tartalmazta, Clément Marot-tól Kochanowskiig, Verlaine zsoltáraitól Argheziéiig. Az összes költeményt, amelyekkel a dolgozatomban foglalkoztam, magam fordítottam le az eredeti prozódia szerint…

Milyen magányos és kiábrándult voltam! Este mentem haza az egyetemről, amikor az esőtől nedves aszfalton már a bulvárok színes reklámjai tükröződtek. Sokszor nem szálltam trolira, hanem hazáig gyalogoltam a Magheru sugárút két világháború közötti bérházai előtt, a Scala könyvesbolt és a Patria mozi mellett, és amikor az ég besárgult, mint az olaj, letértem a kárminpiros és kék házakkal teli sötét, majd koromfekete kis Domniţa Ruxandra és Ghiocei utcákba, s újra meg újra elámultam, hogy bármelyik házba betérhetek, az összes, egyetlen gyertyacsonkkal megvilágított öreg szobába, és a hűvös folyosók félhomályában, a virágcserepekben kókadozó poros leánderek között az emeleti pianínós helyiségekbe juthatok. Stukkódíszeikkel ezek a kívülről is titokzatos régi házak belül még varázslatosabbak voltak. Üresek és némák, egyetlen porszem sem volt a makramé csipkékkel letakart asztalokon, mintha rémülten elmenekültek volna onnan. A lakók mintha semmit se vittek volna magukkal, mint egy rettenetes földrengéskor. Örültek, ha menthették a lelküket.

Otthon vártak a szüleim, és ebből állt az életem. Amikor bementem a Ștefan cel Mare útra néző szobámba, ők a tévé előtt ültek. Görnyedten feküdtem az ágyon, és annyira meg akartam halni, hogy még a csigolyáim beletörődését is éreztem. Az ágyam ásatási területté változott, lehetetlen helyzetben, sárgán és törékenyen egy rég kipusztult lény csontjai hevertek benne.

5

A Bukás elmém első és egyetlen térképén 1977. október 24-ére, a bölcsészkar havi irodalmi körére esett. Sohasem tudtam túltenni magam ezen a traumán. Ma is olyan világosan emlékszem mindenre, mintha laterna magica vetítette volna, ahogy a megkínzott felidézi a körmök és eleven fogak kitépését, és izzadságtól lucskosan felriad álmából. Katasztrofális volt, de nem úgy, mint egy épület összeomlása vagy egy autóbaleset, hanem mint amikor a feldobott pénz a rossz oldalára esik. A rövidebb gyufaszál, amely meghatározza sorsodat a Medúza tutaján. Életünk minden pillanatában választunk, különben a szél hol erre, hol arra a folyosóra fúj. A valóságos életünk vonala végül szilárd, összefüggő kövületté válik, de egyszerűen sorssá is, miközben életlehetőségeink, amelyek minden pillanatban elválhatnak a megélttől, kipontozott, képzeletbeli vonalak: fényjelek, kvantum-fáziseltolódások, áttetszőek és elbűvölőek, mint az üvegházi növények. Pislogok, és elágazik az életem, mert megtehetném, hogy nem pislogok, és akkor másvalaki volnék, eltávolodnék attól, aki pislogott, mint a szűk térből kiinduló utak. Végül a milliárd virtuális életembe fogok bebábozódni, abba a billió útba, amelyeken elindulhattam volna, megváltoztatva a haladás végtelen szögét. Egy életnyi kaland után a milliárd lehetséges, valószínű és szükségszerű egóm a történet végén újra találkozik, sikereikről és kudarcaikról, kalandjaikról és egyhangúságaikról, dicsőségükről és szégyenükről mesélnek egymásnak. Egyik sem kerekedik a másik fölé, mert mindegyiket ugyanolyan konkrét világ veszi körül, amit „valóságnak” neveznek. Az életem összes választott és lehetséges eseménye ugyanolyan konkrét és valódi. Milliárd testvéremmel a végén abban a hiperszférában beszélgetek, amelyet az időben lejtett balettom az események összegzéseként létrehoz, ők gazdagok és szegények, fiatalok vagy öregen távozók (egyesek sohasem halnak meg), zsenik és lúzerek, bohócok vagy temetkezési vállalkozók. Ha eleve semmi sem idegen tőlem, végül a valóságos és virtuális testvéreimben a testileg-lelkileg összekapcsolódó összes lehetőséget felölelem és betöltöm. Némelyik annyira különbözik tőlem, hogy a nemiség korlátját, az erkölcsi parancsokat, az emberi test gestaltizmusát áthágva aljassá, emberfelettivé vagy emberidegenné válik, míg mások csak jelentéktelen részletekben különböznek tőlem: egy felszabadult adrenalinmolekula az ő testében, míg a te harántcsíkos testedben egy sem szabadul fel, egy plusz K-sejt a véredben, egy idegen pillantás az ő szemében…

Nem tudom, milyen lennék most, miközben ennek a hajó formájú háznak a pókhálós szobájában, itt, a félhomályban írok, ahol csak a régi ablakok széle ragyog sárgán, ha a költeményemet jól fogadták volna akkor, 1977. október 24-én. Talán lenne mögöttem egy könyvespolc az üvege mögött sorakozó köteteimmel (rosszul vagyok, ha erre gondolok), a könyvgerinceken a nevemmel és érthetetlen címekkel. A harminc év alatt kötetekben összegyűjtött belső életem teljes dolgozószobája, mert nem hinném, hogy valaha másról írtam volna. Talán megértem volna, ahogy az Írásban áll, hogy finom ruhát viselő férfiúvá válok, aki előtt tömegek hajbókolnak a tereken. Ha most, hét év után találkoznánk, ő, akinek a Hétfői Irodalmi Körön sikere volt a Bukással, és én, akinek a Bukását, bár a szöveg betűről betűre ugyanaz, megvetették, csak olyan volna, mint a tanári kar találkozása az ismert szerzővel egy szombati Iulia Hașdeu- vagy Caragiale-továbbképzésen. Az alacsony bérektől, hatalmaskodó tanfelügyelőktől, a sasoktól elragadott gyerekekről vagy levegőbe repülő hidakról, jelzőkről és egyeztetésekről, mondatrészek mondaton belüli megosztásáról szóló leckéktől besavanyodott román tanárok csapata, türelmesen kivárnánk, amíg ő az igazgatói szobában nyugodtan kávézik, viccelődik, leereszkedően kacarászik, aztán büszke csoportként mind végigmennénk az íróportrékkal díszített folyosón, a díszterembe érnénk, és előttem az egyik kollegina a másikhoz hajolva odasúgná: milyen rokonszenves, ugye?… Mert szerintük az írók mind halottak, és minél halottabbak, annál jobbak. Tényleg, az elnökségben ülő író fiatalabbnak látszana, mint én. Magabiztos volna, ami együtt jár a presztízzsel és az életművel, még ha az irodalmi életet becsmérlők kórusa ezt naponta kétségbe vonja is, ez tagadhatatlan. Egyszerűen beszélne, bár a könyvei azért nagyon is bonyolultak és kifinomultak lennének. Megengedhetné magának, hogy szerény és udvarias legyen az egyszerű emberekkel, akikről nem tudna és nem is akarna tudni semmit. Dedikálna (Uram teremtőm, dedikálás!), én pedig kezemben a könyvével beállnék a hosszú sorba arra gondolva, hogy ez akár az én könyvem is lehetne. Amikor odaérnék, egy pillanatig a szemembe nézve megkérdezné, hogy hívnak. Nem csodálkozna a névazonosságon, minden olyan volna – vagy most is olyan, amikor leírom –, mint transzállapotban vagy egy álmomban. Leírná a nevemet, aztán valami olyasmit, hogy „ajánlom szeretettel”, és aláírná ugyanazt a nevet, amelyet a sok sietős autogramosztás deformált már. Aztán a nyolcvannégyes számú iskola tanárnőjéhez fordulna, aki úgy nézne rá, mint egy vőlegényre. Venném a kabátomat, és a havas esőben, táskámban a könyvével a hetedikes dolgozatfüzetek között, hazamennék. Egy szuszra elolvasnám, egész éjjel olvasnék, mivel bármit mondanak, szeretem az irodalmat, mindig szeretni fogom, ez olyan szenvedély, amitől nem szabadulhatok, és ami tönkretesz.

Azon az estén a piszkossárga, magas nyakú, moherpulóveremet viseltem, anyám kötötte. A fehér műszálas zubbonyom és a pulóverem papírszagú volt: gondoltam, egy írónak így kell kinéznie. Néhány éve láttam az Álom luxuskivitelben című filmet, de abban az író zubbonyának a gallérja fel volt hajtva. Ebben az egyenruhaszerűségben verte egész nap az írógépet, amiért szép lányok gyűltek az ablaka alá, és a tűzlépcsőn felmásztak hozzá. Akkor még nem sejtettem, hogy milyen lények fognak majd mutatkozni az én ötödik emeleti ablakom előtt, ahol a balkáni város látványa tárul elém a régi tűzfalakkal, homlokzatokkal, a növényzetben fuldokló barokk koszorúkávákkal. Huszonegy éves voltam, sovány, mint az árnyék, egyenesre nyírt hajjal, pelyhedző, vöröses, baloldalt hiányos bajusszal. Arckifejezésemet egész életemben a sötét bőröm és a karikás szemem határozta meg, olyan volt, mint egy szénrajz. De megírtam a Bukást, az őrületes spirált, amely az első énekekben tágult, mint a malström, majd egyre tombolóbb, egyre hisztérikusabb lett, ahogy az isteni az obszcénba, a rend a káoszba, az angyali a középkori démoni bestialitásba fordult át. Vagy tizenöt diákkal együtt beléptem a jellegtelen, közönséges tanterembe a maga táblájával, padjaival, kávébarnára festett lambériájával. A füstös falak között, amelyeken néhány nyelvész légypiszkos portréja lógott, eldőlt az egész életem. Tudtam abban a pillanatban, ahogy elkezdődött az ülés, amikor a fiatal tanár és mindenható kritikus kinyilatkoztatta, megfellebbezhetetlen hangon bejelentette két költemény felolvasását. A kritikus a mellette ülő, rózsaszínű ruhás, számomra ismeretlen nő oldalán olyan volt, mint az ártatlan virágszirmok között rejtőző imádkozó sáska. A többiek az évfolyamtársaim, többségük költő, a Hétfői Irodalmi Kör szokásos felolvasói. Az új irodalmi kör csak egy éve alakult, arról a hétfőről nevezték el, amikor az első irodalmi kör alatt az egyetem épülete fölött a tökéletesen kerek hold lebegett, és azon az estén az égbolt egynegyedét elfoglalta. Recsegett-ropogott alatta az egyetem sötét épülete, melynek csak két-három ablaka világított, mintha középen egy kimondhatatlanul súlyos golyó nehezedne rá.

Először egy bajszos fickó olvasott fel, akit nem láttam azelőtt. A versciklusa címe „Az ősz technológiája”: tömény, fura versek, mindegyikben volt valamilyen váratlan fordulat. Utána jöttem én. A saját, körülbelül harminc, kézzel írt papírlapommal. Egyiket a másik után személytelen hangon ledaráltam. Majdnem egy órát tartott a felolvasásom, és ezalatt a sovány alakom valószínűleg teljesen eltűnt a teremből. Mindenesetre nem éreztem sem a testemet, sem a kézírásommal teli lapokat. A világot helyettesítő költeményemben voltam. Egyre szorosabb kanyarulatokban pörögtem a spiráljában. Verssorról verssorra, a hüllők bőrpikkelyeitől és a skorpiók fullánkjaitól megtépázva zuhantam. Nekem a felolvasás csak egy pillanatig, talán az első verssorokig tartott:

Arany líra, rebegjen szárnyad a dalom végéig

Lófejedet rejtsd a hallgatásba

Arany líra, rebegjen szárnyad a dalom végéig

egy másik dimenzióba fúródva és az utolsókhoz tapadva eggyé vált velük, szétválaszthatatlanná

ingatag sár

ládák sara

sarak sara

ködök sara

sara

sara

A vers utolsó, nagybetűs szava: FINIS.

A felolvasások után általában szünetet tartottak, azután következtek az elemző kritikák. A szünetben senki sem jött oda hozzám. Bizonyára mindenki átérezte az írás alapvetően szakrális iszonyatát. Mindenesetre nekem lúdbőrzött a karom. A koponyámban voltam, láttam az élő, aranyozott elefántcsont szobrot a sápadt csontok boltíve alatt, ahogy egészen betölti, de élve megúsztam. Már csak a moher gyapjúszálak idegesítő birizgálását éreztem a csupasz nyakamon. A szemem majd kiugrott a fáradtságtól. A terem gyér világításában a padokban ülők körvonalai elmosódtak, végül csak aranyszínű csontvázak lebegtek előttem kísértetiesen. Egyenletesen, száraz ajakkal belélegeztem a dicsőséget. A szentté avatás következett: én, a névtelen, szerzetesképű, lánglelkű suhanc egyetlen ugrással az egyetemes költészet reménysége lettem, miközben ez másoktól egy egész életet követel. Soha többé nem kell egyebet írnom. A Bukás szerzője maradok színes, örök márványtalapzaton az utókor édenkertjében. A szünet vége felé a híres kritikus, az irodalmi kör védnöke odajött hozzám, és csak annyit kérdezett: „Tulajdonképpen mi a valódi neve?” Aznap este kifogástalan szürke öltönyt és kék nyakkendőt viselt. Még negyvenéves sem volt.

A múlt században ilyen fiatalon még senkinek sem volt akkora tekintélye és hatalma. Felálltam, és azt feleltem, úgy hívnak, ahogy bemutatkoztam. „Ó, pedig azt hittem, ez álnév…” Aztán hátat fordított, és a katedrához ment jelezvén, hogy az ülés folytatódik. Mellette merev arccal, mint egy kabuki-színésznő, a virágszínű hölgy foglalt helyet.

Nem tudom, hogy létezik-e az Akasha, az antropozófusok egyetemes emlékezete, amely az összes ember összes kimondott szavát és minden gesztusát őrzi, az összes sáska zöld szemének minden árnyalatát, de az én nyomorult, balszerencsétől kiégett és repedezett emlékezetemből semmi nem tűnt el, amit azon az estén átéltem. Az életem megpördülő érméje. Akkor, abban a még csak nem is kegyetlen kínzatásban: egy véletlenszerű, lenéző és gúnyos mosolyú kínzatásban az érem a rossz oldalára esett, a rövidebb gyufaszál maradt a kezemben, és az írói pályám talán egy másik lehetséges világban dicső ragyogással (és konformizmussal, hamissággal, önbecsapással, gőggel és kiábrándulással) övezve folytatódott volna, de itt egy soha be nem teljesülő ígéret maradt. Hét évre visszamenőleg, mazochista erőfeszítéssel megkeserítettem az éjszakáimat, felidézve a grimaszokat, hangokat, légmozgásokat abban az alagsori teremben, amely eltemette a reményeimet. Valaki golyóstollat forgatott az ujjai között. Valaki a mögötte ülő lányhoz fordult, és sokatmondóan rámosolygott. Valakinek hasítottbőr mokaszincipője volt. A gyapjúgallér birizgált, égett a képem.

A költeményemről úgy beszéltek, mint beteges irodalmi termékről. Mint emészthetetlen kulturális törmelék vegyülékéről. Mint stílusutánzatról… (és itt felsoroltak legalább húsz nevet). Az első felolvasó igazi költő volt, én csak egy különc. „A rémes versek részlege ma értékes műalkotással bővül.” „»Ezret markolj, hogy hatot fogj« – Arghezi szigorú kijelentése.” Minél többet beszéltek a hozzászólók, én annál jobban megdöbbentem és szégyenkeztem, határtalanul. Nem lehet, képtelenség, hogy vakok összejövetelére kerültem. Belekapaszkodtam minden pozitív árnyalatba, igyekeztem nem észrevenni a gúnyt, nem meghallani a figyelmetlenül és durván odavetett lesújtó megjegyzéseket. Persze robbanásig feszült volt a helyzet. Az első hozzászólók csalódtak, az ítéletük kérészéletű volt. Minden újabb hozzászólásnál koncentráltam, hogy hipnózissal elérjem, azt mondják, amit hallani akarok, mint amikor egy kockázatos előzésnél az egész testeddel irányítod a kormányt. Most már jó lesz, mostantól minden megváltozik, gondoltam, de az egyik ifjú hozzászóló, az évfolyamtársam olyan függetlennek, nyersnek és rendíthetetlennek bizonyult, mint egy koponyalékelésre készülő sebész. Pont úgy is viselkedett: élve boncolta a feláldozott testemet. A templom központi emelvényén kitépte a szívemet. Érzéstelenítés nélkül amputált, de gyűlölet nélkül is, ahogy a gyerekek tépik ki a legyek lábát. Én is némán sikoltottam, mint a legyek, és ugyanúgy hiába. Bombasztikus megjegyzésekkel, nemesebb célhoz méltó ambícióval adták kézről kézre a költeményemet, kiemelve a „nyilvánvaló” prozódiai képtelenségeket és esztétikai következetlenségeket, felolvastak néhány kifejezést, „ezek, figyelembe véve a szerző életkorát, a jövőre nézve adhatnak némi reményt”. Ahogy telt-múlt az idő azon az estén, mind kevesebb szó esett a Bukásról, és mind több a másik költő érett, nyersen kellemes, kihagyásos-titokzatos verseiről. Végül teljesen megfeledkeztek rólam, az egyik sarok jótékony homályába rejtettem el az ocsmányságomat.

Szégyelltem magam, jobban szégyelltem, mint bármikor. Először csak megdöbbentem és felháborodtam, de most már el akartam tűnni, megszűnni, mintha soha nem is lettem volna. Már nem reménykedtem, nem védekeztem, az érveimet nem ütköztettem az érveikkel. Olyan voltam, mint a vödörbe pottyant egér, amely kétségbeesetten menekülne, és ahogy elveszti a reményt, elmerül. Annyi korlátoltságtól és lenézéstől leforrázva is maradt bennem morzsányi remény: a híres kritikus. Sokszor ellentmondást nem tűrve egyedül képes volt megváltoztatni a teremben ülők ítéletét, és szavait örökre gránitba vésték. A médiumhoz hasonlóan ő nem tévedhetett, mivel démon lakott benne, vagy ha az evidenciákat figyelmen kívül hagyva mégis, mindenki követte őt a tévedéseiben is. A mindig utolsóként és emlékezetesen hozzászóló kritikus végül visszaadta a Bukás eredeti jelentését, mélységét és egyetemességét. A katedrális közvécévé változott ugyan, de a kritikus vékony, játékos, tárgyilagos, mégis határozott hangon azért csak felszentelte. Lázasan, lehorgasztott fejjel tulajdonképpen már csak az est záróbeszédére vártam, mint mindenki a teremben. Hosszú szünet után beszélni kezdett, amikor már úgy tűnt, hogy senkinek sincs több mondanivalója.

Velem kezdte, és a költeményemet „szédületes szóörvénynek” nevezte. Érdekes, az ötlet egyenesen felkavaró, de a konkrét megvalósulás nyilvánvaló hiányossága, hogy „ekkora vállalkozáshoz a költőnek nincs se nyelvérzéke, se kellő tehetsége”. A költemény pont a túlzott igyekezet miatt válik nevetségessé. „Előbb meg kell tanulni járni, és csak azután szaladni. A költő, aki ma felolvasott, olyan, mintha a járókában lévő gyerek indulna és akarna nyerni a maratoni futóversenyen…” Ebben a hangnemben folytatta, helyenként idézett, visszatért a már elmondottakra mindig helyeslően, de a végén, mielőtt rátért a második felolvasásra, az utolsó mondatnál lefelé fordította a nagyujját: „A költemény azokat a burleszkfilmeket juttatja eszembe, amelyekben nagy nehezen megtöltik az ágyút, de amikor meggyújtják a kanócot, a golyó egy lépésre pottyan le az ágyúcsőtől…”

Nem tudom, azután mit mondott a másik költőről.

A Bukás kéziratán még mindig rajta vannak a hozzászólók ujjlenyomatai. Azután száz meg száz álmatlan éjszakán egy nagyszabású forgatókönyvön morfondíroztam: mindenkit követek és megbüntetek, aki kigúnyolta a költeményemet és tönkretette az életemet. De annyi év után leginkább egyetlen személyen állok bosszút, akit megkötözve és tehetetlenül, kínzásra szánt közönséges anatómiai preparátumként csípek nyakon: önmagamon.

{1} Szabó Lőrinc fordítása