LEXIE KING

FOGLYUL EJTETT SZÍVEK

(Fekete szív 5.)

Lexie King: Foglyul ejtett szívek

Fekete szív 5.

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

https://www.almodozok.eu

ISBN 9786156546067

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán a véletlen műve.”

Megjegyzés az olvasóknak

Ahhoz, hogy teljes mértékben megértsétek és élvezni tudjátok a történetet, ajánlom az előző kötetek tartalmának megismerését is. Remélem, legalább annyi örömöt okoz majd a regény olvasása, mint amennyit nekem szerzett a megírása.

Fontos figyelmeztetés

A regény erőteljesen dark romance, sötét érzelmi, erotikus és pszichológiai feszültséggel.

Jellemzőek a manipulációk, hatalmi játszmák.

A főhősök: Vasily Volkov és Victor Kiselyov – kegyetlen, megszállott férfiak. Sérüléssel teli múltjukból táplálkozó antihősök.

A központi női szereplők nem ártatlan áldozatok, hanem olyan karakterek, akik a saját fájdalmukból merítve harcolnak a szabadságukért és igazságukért.

A könyv explicit, érzékeny tartalommal bír: testvérszerelem (vérfertőzés), nemi erőszak, pedofília, gyilkosság, halál.

Troy

Oroszország

A múlt

– Segíts annak a fiúnak, Black!

– Segíteni fogok neki.

– Mi a terved vele?

– Megteremtem a világ legnagyobb szörnyetegét, akitől mindenki retteg, és a helyemre állítom.

– Akkor miért erőlteted az esküvőt?

– A Benett gyerek fülig szerelmes a lányomba, Gonzalo. Ahogy Svetlana is belé. Ők Amerikát fogják uralni. Túl nagy falat nekik Oroszország is. Nem tudnak két helyen lenni egyszerre, és a Benett-vérvonal már bizonyította hűségét. Cole úgy fogja nevelni a fiát, hogy eszébe se jusson az árulás. Tökéletes ember lesz belőle, ha megkapja a rá váró kiképzést. Ahogy Victor Kiselyov is. Benne ott lapul a fenevad, aki ki akar törni, de nem tudja, hogyan. Oroszországnak rá van szüksége. Elő kell csalogatni onnan, és tanítani. A húgát keresi, akit én elő tudok neki keríteni.

– Családi kötelék?

– Nem. Annál sokkal többről van szó.

– Szerelem?

– Ahogy mondod, barátom. És mind tudjuk, hogy egy szerelmes férfiszív még az alvilágba is lemegy, hogy visszahozza kedvesét. A szerelem minden szabályt átír.

– De ez…

– Bűn?

Bólint.

– A mi világunk maga a bűn, Gonzalo – mosolygok sötéten.

Victor

– Tudom, miért jöttél! De kellene még egy kis idő, Victor.

Várakozva nézek végig az előttem álló lányon, és egy pillanatra elmerengek. Felmérem a lehetőségeket, mert Veronica csinos nő, és tudja, hogyan kell szopni… azonban megfeszült farkam éhségét bármelyik ribanccal tudom csillapítani. Nyughatatlan betegségemre egyetlen gyógyír létezik… Misa. Az én napsugaram. Az én Napom. Az én édes kishúgom. Ő birtokolja a szívem.

Ezek a nők mind csak bábok. Aljasok, becstelenek és átlátszóak. Királynőnek képzelik magukat köztünk, mert nem félnek bemocskolni a kezüket. Pont, ahogy Veronica sem. Az orosz nők a legvadabb teremtések.

Unottan és szórakozottan futtatom végig a tekintetem Veronica arcán, aki azt hiszi, hogy a meztelen testével elcsábíthat engem és elkerülheti a véget… Ostoba nőszemély. Előlem nincs menekvés.

Elharapok egy arrogáns vigyort, mielőtt megszólalok:

– Ma nincs hozzád kedvem.

A hangom egyhangú, nyugodt és hűvös. Kimondtam a halálos ítéletet, amibe beleborzong az előttem álló nő karcsú teste. Könny és révület villan az íriszében, félelem szaporodik a szöveteiben. És ez az, ami felizgat. De nem töltöm meg kitágult segglyukát a spermámmal. Inkább végzek vele, mert imádom, amikor könyörögnek. És a félelemnek van a legédesebb illata. Kellemes egyesülésüktől feláll a farkam.

– Sssss! – csitítom, és szétnyílt ajkaira helyezem a mutatóujjam, miközben a kampós kést az ölébe akasztom. Könnybe lábadt szeme, fénytelen lelke az enyémbe hatol. Velőtrázó sikítása végigfut a gerincemen. Mélyen magamba szívom a halál illatát. Eufórikus érzés járja át a testemet a hang hallatán. Reccsen, roppan a hús, az izom, a rost és a bőr. Veronica sikolya hosszú percekig az elmémben visszhangzik, mielőtt örökre elveszne annak feneketlen mélységében.

Egészen a torkáig húzom az éles pengét. A belei hangos loccsanással hullanak a lábaim elé. Szétnyílt torkából vérpermet fröccsen az arcomba – megnyalogatom az ajkaimat.

Amikor kiakasztom belőle a kést, a teste halk puffanással a bűzös maradványokba zuhan. Megtörlöm a pengét, és visszaülök a székbe. Szeretem végignézni, ahogy elvéreznek… Lassan, fájdalmasan, könyörögve. A szemükben burjánzik a félelem és a kétségbeesés. Jobb bokámat a bal térdemre fektetem. Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak. Lassan jár a mutató, de mégse elég lassan ahhoz, hogy órákig élvezzem ezt a látványt.

Senki sem szórakozhat úgy Blackkel, hogy meg ne haljon. Senki sem tartozhat neki. Mert aki vele baszakodik, az az én ködbe veszett dühömmel távozik. Elpusztíthatatlan, arrogáns férfit nevelt belőlem, de igaza volt… Blacknek mindig igaza van. A szívtelen vadász, ahogy hívnak, mindig is bennem lappangott, és a megfelelő kezek alatt kivirágzott. Sötét mosolyra húzódik a szám sarka. Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Belenézek Veronica rimánkodó, fakó szemébe, miközben az ajtó felé araszolva a nyálkás, véres mocskot maga után húzza. Körmei alatt összegyűlt vérrel az ajtót kaparja.

Meleg és megnyugtató érzés ömlik szét az agyamban és az ágyékomban. Ilyen érzés az elégedettség.

Lustán siklik végig a tekintetem a lány vérrel borított testén. Legszívesebben elővenném a farkamat és az arcába spriccelném forró magomat, hogy érezze, milyen csodálatos a látványa. De ez a ribanc nem érdemli meg, hogy lássa, mennyire felizgatott az eljövendő halála.

A kijárathoz lépek és fél lábbal arrébb lököm az útból, majd becsukva az ajtót elfordítom a kulcsot.

Kiállok az éjszakába, ami az én időm.

Az olyanok, mint én, csakis a sötétségben léteznek.

Az árnyékban.

Hiszen én is csak egy sötét árny vagyok a sűrű éjszakában.

Victor

Egy évvel később

– A vadász a házamban? Megtisztelő itt látni téged, Victor.

Két arrogáns, nagyhatalmú férfi találkozásából mi sülhet ki? Semmi jó.

Míg a Kobrával kölcsönösen tiszteljük és elfogadjuk egymást, Vasily és köztem barátságos, csendes mérkőzés folyik. Vasily csak néhány éve lépett ki az apja árnyékából, amikor az öreg ágynak esett, de abban a néhány évben sikeresen kiépítette a családi üzletet. Az idősebbik Volkovnak ez az elmúlt negyven évben nem sikerült. Vasily apja gyenge és gyáva. Nem ebbe a világba való, azonban a fia… Ő egy könyörtelen orosz játékos. Mesteri, szívtelen és vad. Mindenki a kegyeit keresi.

– Hozz nekünk egy italt, Alina!

A húga bólint, és kettesben hagy bennünket. Lustán siklik végig a tekintetem az elhaladó nő árnyék-alakján.

– Látom, a húgod visszatért a nyaralásból. – Ördögi mosolyra húzom a szám sarkát. Vasily szívtelen, mégis sármos mosolyt villant… mert én hoztam neki őt vissza.

– Feleséget keresel? A húgom tökéletes lenne.

Mindketten a lányra pillantunk, amikor az ezüsttálca az italainkkal együtt a földre zuhan. A kristálypoharak apró darabokra robbannak. Vasily vonásai megkeményednek egy pillanatra.

– Takarítsd össze! – csikorogja negédesen, miközben mámorító, sötét mosolyt villant a reszkető Alinára. A férfi képzeletben megbünteti a lányt, aki a kínok kínját éli át.

A húga alázatosan fejet hajt, és csendben összeszedi az éles szilánkokat.

– Nem – mondom ellentmondást nem tűrően, miközben a tekintetemet a térdelő lányra szegezem. A ketrecbe zárt szívemet évtizedek óta egyetlen nő birtokolja, és bolond lennék kiengedni onnan, amikor ő a gazdája. Misa.

– Ezt vehetem sértésnek? – teszi fel játékosan a kérdést. Állandóan játszik, és milyen csodásan! Briliáns elme. Kegyetlen fenevad.

– Vedd, ahogy akarod – felelem egyhangúan, játékosan, mert sötét titkomról egyedül Troy tud.

Édes emlékek húznak magukkal a pokolba, amíg Vasilyvel csendben átsétálunk a hatalmas kúrián a társalgóba.

– Misa, te… te vérzel.

– Semmi baj, Victor. Azt mondták, a szüzesség elvesztése vérrel jár, és… – puha, rózsaszín ajkába harap –, fájdalommal.

– Annyira sajnálom, Misa.

Óvatosan magamhoz szorítom a húgomat. Misa vékony ujjai elmerülnek sötét hajamban. Dúdol. Nyugtat. Vigasztal.

Tudja, hogy sosem okoznék neki szándékosan fájdalmat.

– Szerintem csodálatos volt.

Felemelem vállgödrébe temetett fejemet és belenézek a legkékebb, legtisztább szempárba, amit Isten adhat egy embernek.

A húgom gyönyörű. Egyenes, finoman ívelt orr, apró, barna szeplők, csókolni való rózsaszín ajkak és puha, bársonyos bőr. Szalmaszőke, selymes haja csigafürtökben simogatja apró melleit és csontos vállait.

Tekintetem elidőzik a kerek halmokon. Sosem érintettem meg őket, mert sosem gondoltam, hogy egyszer átlépjük azt a vékony határt… Sokszor csókolóztunk és szeretgettük egymást az elmúlt években, szóba került a szeretkezés is, de eddig ódzkodtam tőle. Ma mégis megtörtént. Örökre eggyé váltunk a húgommal.

– Hozzáérhetsz – biztat Misa.

A tekintetébe zuhanok, miközben az ajkammal megérintem a kemény mellbimbót.

– Jó érzés? – kérdem kissé rekedtes hangon. Finom verejték borítja a testemet az izgalomtól. Félek, hogy egyszer csak lerúg magáról és azt kiabálja: perverz vagyok…

– Nagyon jó. Folytasd, Victor…

A nyelvemet végighúzom a rózsaszín udvaron, mire Misa felnyög, és a benne pihentetett férfiasságom megérzi forró lüktetését. Megkeményedek. Ismét készen állok arra, hogy testi örömömet leljem a húgomban, és lehet, a második alkalommal sikerülne elélveznie.

Azt mondják, az orgazmus szép és jó. Néhány másodpercnyi gyönyör, amit hajszolnak az erőszaktevők, az emberek. Kielégíti ocsmány, fénytelen lelküket.

Fájdalmasan összeszorul a torkom és megmerevedik a testem. Nekem is olyan a lelkem.

Hogyan tehettem ezt a húgommal? Hogyan élvezhettem azt, hogy elveszem tőle az ártatlanságát? Megrontottam. Bemocskoltam. Eladtam a lelkét az ördögnek, de ő kért erre. Azt mondta, tudja, hogy előbb vagy utóbb őt is kényszeríteni fogják az együttlétekre, ahogy engem. Szabadulni akartam azoktól a sötét gondolatoktól, amelyekben Misát más férfiak birtokolják. Nem akartam, hogy hozzáérjenek krémszínű, selymes bőréhez. Nem akartam, hogy bemocskolják ragyogó lelkét és elvegyék a gyermeki ártatlanságot a tekintetéből. Tönkre akarták őt tenni, ahogy tönkretettek engem…

Ökölbe szorul a kezem, és a párnába csapok a feje mellett. A mellkasom fel-le hullámzik, erősen a puha halmokhoz nyomódik. Az orrlyukaim kitágulnak, miközben a düh és a harag vörös ködébe veszek. Gyilkolni akarok. Kiontani azoknak az életét, akik úgy bántak velünk, mint egy elhasznált lommal; akik belénk rúgtak, megaláztak és meggyaláztak.

– Victor.

Misa két kezébe simítja merev arcomat, és az ajkaimat az ajkaira húzza. Nyelve játékosan siklik végig alsó ajkamon, amit aztán a szájába szív. Újra megkeményedek benne. Forrósága fojtogatva és lüktetve ölel körbe.

Elkapom a combját és feljebb emelem a lábát, hogy még beljebb csússzak a melegségébe. Misa halkan kuncog.

– Szeretem, amikor ilyen durva vagy. Szeretem, amikor így irányítasz. Ez annyira illik hozzád, Victor. Te erre születtél. Anyánknak nem volt igaza, amikor azt mondta, hogy jelentéktelen, hasznavehetetlen emberek vagyunk. Tudod, miért? – suttogja a fülembe, és érzékeny bőrömön végigfuttatja a nyelve hegyét. – Mert mi erősek vagyunk. Túléltük azt a ribancot, túléltük Romanovot, és túléljük ezt a nyomorult árvaházat is. Néhány év múlva kijutunk innen és uralkodni fogunk, Victor. Miénk lesz a világ. A tiéd és az enyém. Te az enyém leszel, és én a tiéd.

Meglendítem a csípőmet és lustán mozgok nedves hüvelyében, azonban amikor meghalljuk az egyik gondozó hangját, gyorsan leugrom róla és magamra kapom a nadrágomat. A takarót ráterítem, hogy elrejtsem őt és a vért. Misa mozdulatlanul a paplan alá bújik, amikor az ajtó váratlanul kinyílik.

– Victor – mosoly ragyog fel Nyikolaj arcán. – Hol a húgod? – Az ágyra pillant, majd vissza rám. – Szóval itt bujkál a szobádban.

Egyszerre lépünk a rekamié felé. Nyikolaj szórakoztatónak találja a heves reakciómat. Már nagyon sokszor a tudomására adtam, hogy Misa kicsi.

Megfeszül a testem, mellkasom hullámzik a gyűlölettől, miközben az ereimet sötét, pusztító tűz perzseli.

Végigsimít a dús ajkai felett elterülő vastag, fekete bajszán.

– A húgod már nem kicsi, Victor. Múlt héten volt a tizenötödik születésnapja.

Nem válaszolok.

Nyikolaj kiéhezetten megkerüli a testemet és beleszagol a bőrömbe, majd ocsmányul felnevet.

– Egy év múlva az utadra bocsátunk, Victor. Most még meg tudod védeni őt, de utána…

– Utána is megvédem – morgok és hörgök. Olyan tónusok hagyják el a torkomat, mint egy rossz horrorfilm hangeffektje.

Nyikolaj vigyorogva az asztalnak dől, és keresztbe fűzi a lábait.

– Nem fogod – mondja keményen. – Ameddig itt vagy, nekem te is tökéletesen megfelelsz, de utána addig baszom a húgod szűk, édes punciját, amíg el nem ájul.

Ökölbe szorítom a tenyerem, és üvöltve megindulok felé. Nyikolaj arrébb lép, belemarkol a hajamba és a fejemet az asztalhoz csapja. Türelmetlenül lerántja rólam a nadrágot, és durván benyomul a segglyukamba.

Hullámokban söpör végig rajtam a fájdalom, de mindent a húgomért teszek, ahogy évekkel ezelőtt is tettem. Mindent csakis Misáért.

Úgy kefél, mintha a szajhája lennék.

A féreg nyög és élvez, miközben nekem könnyek szúrják a szemem a fájdalomtól és a szégyentől. Undorodom a férfiaktól és magamtól is. Húsomig dörzsölném a bőrömet, és lelkemig a húsomat. Megszabadulnék ettől a testtől és ettől a szívtől, amit oly sok ocsmányság és kegyetlenség mérgez.

Miután belém élvez és kihúzódik, villámgyorsan felhúzom a nadrágomat. És amint elhagyja a szobát, bebújok Misa mellé. Könnyek csillognak a húgom bársonyos arcán.

– Victor – suttogja papírvékony hangon.

– Semmi baj, Misa, semmi baj.

De az én könnyeim is kicsordulnak, puha hajába hullanak.

– Öljük meg!

Kiugrik az ágyból, magára kapja a pólómat és az alsómat, majd elkiáltja magát: – Nyikolaj!

– Mit művelsz? – lépek elé, és megrántom a karját.

Misa vigyora félelmetes, szemeiben elszántság csillog.

– A párnád alatt van egy kés. A konyhából loptam, amikor segítenem kellett. Ketten meg tudjuk tenni, Victor. Véget vethetünk ennek.

Nyikolaj csatlakozik hozzánk. Hátrébb lépek a húgomtól, és az ágyra pillantok.

– Mi a gond? – kérdezi a féreg.

Misa őrült terve talán működhet, mert amint felhúzza a pólómat, hogy megmutassa vérfoltos combjait, Nyikolaj a lába elé térdel és végigfuttatja rajta az ujjait.

– Vérzek – nyávogja Misa. Nyikolaj teljesen belefeledkezik a húgomba.

Misa bólint. A rekamiéhoz lépek, és a tenyerembe markolom a hideg fémet.

– Mit tehetek érted, tündérem?

– Hunyd be a szemed – suttogja Misa, és olyan közel hajol Nyikolajhoz, hogy a hajszálai a féreg arcát simogatják.

Misa rám pillant. Belenézek elvetemült tekintetébe és halkan Nyikolaj mögé osonok.

– Szeretnéd érezni az ízemet? – kérdezi Misa huncutul.

– Igen – bólogat Nyikolaj.

– A bugyimat bele fogom tenni a szádba. Játszani szeretnék veled, ahogy te játszol Victorral.

A húgom szavai sötétek. Hangja hidegen és komoran cseng.

Felmarkolja a bugyiját, végighúzza Nyikolaj vágyakozó arcán, majd nagyra tátott szájába tömi.

– Élvezd az ízemet, te perverz!

Amint kipattan Nyikolaj szeme, belemarkolok a hajába és hátrabillentem a fejét. Misa lefogja a karját, amíg én átvágom a torkát. A haláltusája közben behúz a húgomnak, aki nevetve terül el a véres, sötét parkettán.

– Fogd erősen, Victor! A disznó még nem vérzett el!

Mosolyogva néztük végig Nyikolaj agóniáját, majd a szennyes ruhák közé rejtettük, feltakarítottunk, és este leosontunk a kazánházba, ahol begyömöszöltük a testét a tűzbe. Olyan szépen égett, mint egy rohadt fáklya.

– Ó, Victor! Ez, ez…

– Halkabban, Misa – csitítom. – A végén még meghallanak minket.

– Én ettől teljesen beindultam.

– Mi? – ráncolom tudatlanul a homlokomat.

– Öljünk újra, Victor! Öljünk meg valakit.

– Misa. – Lefogom mindkét csuklóját. – Állj le! Ha elkapnak, börtönbe kerülünk. Elveszítjük egymást.

– Azt mondtad, ezt szeretnéd: megbüntetni őket. És most kitáncolnál belőle?

– Nem. Nem lépek vissza, de óvatosnak kell lennünk.

– Jó. – Durcásan összefonja a mellei előtt a karjait és feljebb nyomja őket. – Eljönnek ezekért – utal a melleire. – És ezért is – bök az ölére. – Elveszik tőled, elvesznek tőled engem is. Cselekednünk kell.

Két kezem közé simítom az arcát, és megcsókolom. Misa átkarolja a nyakamat és visszacsókol.

– Nem hagyom, hogy elvegyenek tőlem. Te az enyém vagy.

– Ahogy te is az enyém, Victor.

Kibontakozik az ölelésből, letolja a nadrágomat, majd elém térdel.

– Mit művelsz? – Talpra állítom.

– Láttam, hogy amikor ezt kérik tőled a férfiak… mintha a mennyországban lennének. Te nem láttad az arcukat, mert… – Kedvesen és megértően elmosolyodik, majd végigsimít meglepett arcomon. – Csukva volt a szemed. De én láttam őket, Victor. Láttam a kéjben és mámorban úszó hitvány képüket. Hidd el, ez nem rossz dolog. Élvezni fogod.

A húgom ismét térdre ereszkedik előttem, és igaza van… Élvezem azt, amit a kezével és a szájával csinál. Jobban, mint amikor tőlem követelték ezt.

Néha lökök egyet a csípőmmel, végül hagyom, hogy ő irányítson. Kicsit ügyetlenül csinálja, de annál lelkesebben. Hallotta azokat az utasításokat, amiket én kaptam a férfiaktól, és úgy néz ki, ő sokkal jobban tudja alkalmazni azokat, amiket én talán sosem fogok. És soha többé nem akarok.

– Szóval ez lesz az életünk, Misa? Ölünk és szexelünk? – kérdezem vigyorogva. Hagyja, hogy a farkam kicsússzon az ajkai közül.

– Szerintem csodálatos lenne – válaszolja kedvesen.

– Nem élveztem el – mondom gonosz mosollyal az arcomon, és a húgom testét ugyanúgy az asztalra nyomom, ahogy az enyémet nyomta az a féreg. Két ujjamat bedugom a hüvelyébe és örülök, hogy világra segítettem egy gyereket azokban az időkben, amikor Romanovval éltünk. Mindent meg kellett tanulnom a női testről. Hasznomra válik a tudás, miközben Misa édes, szűk punciját ujjazom. Csípője lágyan tekereg. Olyan, mint egy kis kígyó, akinek sosem lenne elég ebből. Olyan nedves, forró és szűk! Kettőt rántok magamon, és belenyomom a farkamat. Új az érzés, de mennyei.

Misa a templomom. A feloldozásom és a bűneim börtöne. A felnőttek azt mondják, ez a szerelem bűn. De én egyáltalán nem érzem annak. A szerelmem feltétel nélküli, és tiszta. Misa a mindenem.

A húgom egyre hangosabban sikít az élvezettől, ezért magam felé fordítom.

– Halkabban, mert meghallanak – mordulok rá szigorúan.

Szemében nem rémület villan, hanem vágy. Éhes, ragadozó vágy. És az én testemben is mintha átfordult volna valami. Valami észveszejtően erős érzés, velejéig romlott érzelem. Egyik kezemmel fojtogatom, a másik kezemmel befogom a száját és tovább kefélem.

Misa az ujjaim közé sikít, miközben szorosan közrefog. Mindketten felrobbanunk.

Kirántom magam a múltból, ahova néha visszavágyom.

Nem az erőszakot, a bizonytalanságot, a félelmet szeretném átélni, hanem a Misával töltött időket. Azokban az időkben minden olyan egyszerűnek tűnt. A kapcsolatunk virágzott, mert tápláltuk. Azonban tizenkét év állt közénk. Kemény évek. Kemény leckék, és még annál is keményebb cselekmények. De Troynak köszönhetően visszakaptam őt. Megtalálta nekem. Most nekem kell kitalálnom, hogyan terelhetném vissza a kapcsolatunkat abba a mederbe, ami kiapadt az évek alatt.

Amint leülök, figyelmem visszaterelődik Vasilyre, akinek ravasz mosoly bujkál a szája sarkában. Bizonyára észrevette, hogy mélyen magamba zuhantam és csendben követtem hangtalan lépteit.

Szeretnénk azt hinni, hogy vannak titkaink, amikről a másik nem tud, de ez hazugság. Vasily mintha a testvérem lenne. Olyan átható a pillantása, mintha a lelkem mélyére látna.

A barátságunk azóta tart, amióta Black a szárnyai alá vett. Együtt nőttünk fel ehhez a világhoz, és egyikünk sem riad vissza az erőszaktól, a vértől és a féktelen orgiáktól. Néha ketten megyünk vadászni és gyönyörködünk a másik mesteri művében, mert Vasily számára a gyilkolás egyenlő a művészettel. Nem kedveli a gyors kivégzést; ő szereti elnyújtani a perceket, még nálam is szadistább ez a gazember. De tisztelem, mert neki esze ágában sincs úgy feljebb kerülni, hogy fényesre nyalja a seggemet. A húga felajánlása inkább tréfa volt, mintsem komoly, megfontolandó ajánlat. Tudja, hogy sosem venném el, mert a legjobb tudomásom szerint Alina a saját neméhez vonzódik, ami ebben a világban elfogadhatatlan bűn. Vasily azzal óvja, hogy egyelőre elzavarja az összes kérőjét. Nem akarja, hogy kiderüljön a lány mocskos kis titka, amiért halál járna.

Akkor fogja a lányt férjhez adni, amikor túlságosan is a terhére lesz. És a legutóbbi cselekedete azt súgja, hogy az nincs már olyan messze, hiszen elvette Vasily játékát. Aljas lépés volt, és ostoba… Vasily Volkovval nem szoktak szórakozni az emberek, mert vesztenek.

Úgy néz ki, mint a nők legvadabb, legsötétebb, leghorrorisztikusabb vágyálma. Sötétbarna, már-már feketébe hajló haja állandóan zilált, mint a legvadabb orgiák. Szögletes arcéle borotvaéles. Világoskék tekintete akkor is halálra rémíti az embereket, amikor nem mérges. Könnyű belelépni a csapdájába és félreérteni a jellemét, mert Vasily nem rút, hanem maga az újjászületett istenség, aki a pillantásával rabul ejti a szívedet és mosolyával boncolja fel a lelkedet. Szálkás testalkata edzett, meggypiros ajka megbotránkoztatja az embereket, mert természetes. Fehér bőrszíne miatt ékes kincse. Arrogáns mosolya ígéret egy emlékezetes éjszakára és a legszörnyűbb elmúlásra. Úgy szereti lenyalni és megízlelni áldozatai vörös vérét, mint egy vámpír. Azonban Vasily kibaszottul ember, kibaszottul elcseszett vonásokkal, kibaszottul beteg elmével, és kibaszottul a barátom.

Teste minden négyzetcentiméterét tetoválás borítja. A hátát egy koponya uralja. Gótikus stílusú palotája nem rendelkezik nemesi vonásokkal, arisztokratikus pompával. Inkább olyan, mint egy húszas éveiben járó, dühös punk ízlésesen berendezett bérelt lakása. De neki nincs szüksége arra az átlátszó háttérre, hogy tiszteljék az emberek. Némelyik családnak furcsa mindez, és mintha tréfa tárgyává tenné a Volkov nevet, de ez nem igaz. Ő csak önmagát adja. Az első olyan tulajdonsága, ami példaértékű a mi világunkban. Noha bőrére rajzolt mintákat drága öltönyökbe csomagolja, a stílusa, a koponya-imádata, fekete-arany iránti rajongása időtlen idők óta változatlan. Tokos órájának ingája koponya, ami lassan leng jobbra és balra. Hangosan tiktakolja az elmúló pillanatokat, az elfelejtett perceket, a nyomasztó órákat és az elvesztegetett éveket.

– Vodka vagy whisky? – kérdi.

– Vodka – felelem tömören.

– A hazai ízvilág semmivel sem pótolható. Milyen volt az utad Amerikában?

– Kimerítő, de egyben csodálatos. Black briliáns elme. El sem tudod képzelni, milyen hatalmas birodalom van alattunk.

– Alattad – javít ki, és elrugaszkodik az asztaltól. – De – felemeli a mutatóujját azon a kezén, amiben a kristálypoharat tartja, és amit egy koponyával díszített obszidiángyűrű ural – megérdemelted. Igyunk a birodalmadra, barátom!

Összekoccintjuk a poharainkat, és egy húzásra felhajtjuk az italainkat.

– Aggódsz valami miatt?

– A rabszolgakereskedelem… Zseniális ötlet, de Black nem támogatná.

– Tudod, hogy lépnünk kell, Victor. Már így is virágzik az emberkereskedelem, amiből mi kimaradunk, pedig a legjobbak lehetnénk benne. Le fognak taszítani minket. Teremtsd meg a saját világodat.

– Gondolkodtam rajta…

– És?

– Egyelőre maradjon a köreinkben. Hiába lép ki Black, Lexington akadályozhat minket – bár, ha Amerikát nem érinti, terjeszkedhetünk. Nagyon sok év eltelt azóta, a sebek lassan begyógyulnak.

– Helyes a meglátásod. Nevezel valakivel erre a hétre? – Vörös, telt ajkán arrogáns mosoly jelenik meg.

– Gyengék és gyávák. Egyikben sincs meg az a tűz, ami ahhoz kell, hogy a haláluk előtt elszórakoztassanak minket.

– Add őket a húgomnak! Néhány hét alatt harcosokat képez neked. Persze, miután lejár a büntetése.

Erre mindkettőnknek sötét mosolyra rándul az ajka, mert Alinának bűnhődnie kell az árulásért.

Vasily

Tizenhárom évvel korábban

Vasily, 17 éves

Tatyana… Elkapom, a magamévá teszem, és úgy megtöltöm a punciját a spermámmal, hogy élvezet lesz nézni, ahogy kicsöpög krémes bőrére. Ő az enyém. Egy cseléd, egy senki. A mi világunkban csak egy paraszt. Feláldozható gyalog, aki térdelni fog a királya előtt. Előttem.

Figyelem, az ágya alatt bujkálok, és kiverem rá a farkamat. 17 éves vagyok, de halálos. Arrogáns és mesés játékos. Néhány év múlva a gyűrűm egy másik nő ujját fogja ékesíteni, és az ő hasát töltöm meg gyerekekkel, de kedvenc játékszerem mindig is Tatyana lesz. Elrabolom, a sötétben tartom. A tulajdonom lesz. Mert sötét vágyaimat csakis ő testesíti meg. Nem tudom, mi van azokban a hatalmas borostyánszínű szemeiben, de mintha lelátna lelkem sötét örvényébe. Lát engem. Látja, milyen könyörtelen vagyok, és tudom, hogy vonzódik hozzám. A cselédlány az én szobalányom lesz, és akkor teszem a magamévá, amikor kedvem tartja. Feleségem nem lesz több, mint egy kirakati báb, egy csinos kiegészítő, akit boldogan mutogatok az oldalamon. De Tatyana… az én kicsi Tatyanám lesz a szívem királynője.

Addig, amíg áruláson nem kapom.

Addig, amíg nem töri darabokra a szívem.

Addig, amíg össze nem töröm őt.

Addig, amíg meg nem tanulja, hol a helye az én világomban, az én játékomban.

Ő csak egy báb, egy gyalog. Egy gyönyörű kígyó.

De én betöröm, és elveszem azt, ami az enyém.

Annyira el voltam foglalva az én kis játékommal, hogy közben nem vettem észre a húgom…

Azt mondják, a csendesek a legravaszabbak, és milyen igaz. Az árnyékomban lépkedett, és kicselezett.

– Alina – szólítom a húgom. – Már régen ágyban kellene lenned.

Fölényesen besétálok a cselédlány szobájába, és éles tekintetem azonnal végigfuttatom puha testén. Lesüti a szemét, elrejti előlem azokat a gyönyörű, borostyán szemeket. Pedig ha rám nézne, látnám benne a félelmet, a rémült vadat. Imádok a prédámmal játszani. Imádom őt megfélemlíteni.

A legutolsó információim szerint Tatyanának múlt hónapban megjött a menzesze. Egyidős a húgommal, mégis később érő gyümölcs. Azonban most eljött annak az ideje, hogy bemocskoljam azt az ártatlan, kislányos lelket.

Tatyana olyan gyönyörű, mint amilyen Oksana volt. Halála óriási pusztítást végzett a világomban, de legfőképp a szívemben. Tatyana szőke hajszíne, lágy idomai és kislányos bájai őt juttatják az eszembe… mintha az Úr szándékosan büntetne. Játszadozik velem. Bűnre akar csábítani engem, de a romlás én vagyok személyesen. Az első pillanatban eldöntöttem, hogy ő az én kedvenc függőségem lesz.

A húgom is csendes, de van benne Volkov-vér. Nem ajánlatos baszakodni vele, mert harap a kis szörnyeteg.

Amióta Tatyana és az anyja beköltöztek hozzánk, azóta együtt játszanak. Ennek már öt éve. Jó barátnők lettek, amíg én az árnyékba húzódva figyeltem őket. De itt az ideje annak, hogy színre lépjek. Alina közel került hozzá, de sosem fog olyan közel kerülni, amennyire én fogok. Felkészültem arra, hogy elvegyem a szüzességét és bevezessem a szexuális világba. Meg kell tanulnia, hogy kihez tartozik, amíg él. Hozzám.

Alina egy futó pillantást vet Tatyanára, megöleli a parkettán kuporgó lányt, majd csüggedten feláll. Selyem hálóinge a földet súrolja, miközben felém sétál.

– Jó éjt, bátyám – nyom egy puszit az arcomra. Amint elmegy, becsukom mögötte az ajtót és kulcsra zárom, amit aztán a nadrágom zsebébe ejtek.

Tatyana felpattan a sötét, hideg parkettáról. Válláról lecsúszik a hálóing vékony pántja. Éhes ösztönömet nem kerüli el krémes, hibátlan bőre látványa és a félelme édes aromája. Mélyen magamba szívom a félelem buja, átható szagát.

Ajkam gúnyos mosolyra rándul, mert sajnálom, hogy a ma éjszaka után ki kell dobnia ezt a ruhát. Olyan gyönyörű benne, mint egy földre szállt angyal, akit nekem rendeltek … Egy szörnyetegnek. Azért, hogy befeketítsem, bemocskoljam, belefeledkezhessek. És azért, hogy az ártatlanságában, teste forróságában örömömet leljem.

Belemarkol a hosszú, csipkés anyagba. Világoskék tekintetem meztelen lábára rebben. Hatalmas, borostyánszínű szeme a könnycseppek sűrű fátyla mögé bújik. Tisztaságának mámorító illata sötét mosolyt csal az ajkaimra. Megszagolom és megízlelem az érintetlen virágot, majd kegyetlenül leszakítom.

– Vasily. – Hangjának megadásszaga van, és a nevem a szájából… felébreszti alvó démonjaimat.

Szőke haja a csupasz kis melleire omlik. Kemény mellbimbója átüt az anyagon. Fiatal, ártatlan és zamatos.

– Vasily – mondja újra, és tesz felém egy félénk lépést. – Kérlek…

– Mit kérsz tőlem, kígyó?

Közelebb lépek hozzá. Teste megremeg.

Lesüti a szemét, amikor az ujjaim közé csípek egy világos tincset. Finoman morzsolom a szőke fürtöt, miközben a fülébe suttogok: – Tudod jól, hogy mindennek ára van, amit kérsz.

– Tudom – bólint.

– Nézz rám! – Az álla alá helyezem a mutatóujjam, és feljebb billentem a fejét. Kiszáradt ajkai remegnek, orrlyukai alatt takony csillog.

– Kérlek…

– Elmondtam, hogy eljövök érted. Mindig betartom a szavam, kígyó. Eljöttem érted. Az enyém leszel, ameddig élsz.

Lassan hátrálni kezdek vele, majd az ágy lábánál megállítom és hanyatt lököm a matracra.

Sír, reszket, mellei lágyan hullámoznak.

Lejjebb tolja a hálóinget, hogy elrejtse előlem csupasz combjait, azonban azonnal felnyüszít és abbahagyja, amikor rátaposok védtelen lábfejére. Csontjai dallamosan ropognak a kemény cipőm talpa alatt.

Kibontom az övemet, majd a nadrágomat a bokszerrel együtt letolom a bokámig és a farkamra görgetem az óvszert.

– Fogamzásgátlót fogsz szedni, hogy érezzelek. – A hangomban nincs rosszindulat, csak a tényeket közlöm vele, majd fölé hajolva széttépem a vékony szövetet, ami reccsenő hanggal adja meg magát az erőmnek.

– Ne takargasd magad előlem, kígyó! Látni akarlak.

Megszívom a mellét, a mellbimbója megkeményedik. A kislányos bugyin keresztül simogatom a csiklóját. El akar tolni magától, de elütöm a kezét és belecsípek a puncijába. Vonaglik alattam a fájdalomtól.

– Viselkedj! – sziszegem.

Lehúzom róla a bugyit és tovább szívom a mellét, tovább folytatom a csiklója simogatását. Addig, amíg a teste el nem árulja a vágyát. Nedvesen csillog a puncija, nagyon szép a rózsaszín vaginája.

– Készen állsz.

– Nem – ingatja a fejét.

– Dehogynem, kígyó.

Szétfeszítem a combjait és belevágom magam. Tatyana nyöszörögve rándul össze a fájdalomtól, miközben könnyek záporoznak az arcán. A feje alá teszem a kezem és megmutatom neki, milyen tökéletes a vérrel kevert testnedve. A mellei lágyan ringanak a lökéseim vad hevében, a könnyei csillogva hullanak a bőrére. Megőrjít ez a lány. Az én játékom, az én függőségem, az én édes kis foglyom.

– Ez fáj, Vasily! – Összeszorított, rózsaszín ajkait épphogy elhagyja fájdalmának gyönyörű szimfóniája.

– Már nem sokáig. Lazíts, kígyó, és akkor te is élvezni fogod.

Szegény kicsi Tatyanámat csapdába csaltam. Megmondtam neki, hogyha nem engedelmeskedik, akkor elvágom az édesanyja torkát. Végig kellene néznie a halálát. Nem kérhet segítséget, és nem is árulkodhat. A mi mocskos kis titkunk marad ez a kapcsolat. Addig, amíg az apám a főnök. Amint átveszem a hatalmat, senkinek sem kell elszámolnom azzal, amit teszek.

Lapos hasára helyezem a tenyerem és visszanyomom az ágyra. Vérfoltos combjaiba markolok, és még közelebb húzom. Mélyre hatolok a fiatal, érintetlen testébe.

Tatyana csendesen sírdogál. Üres tekintettel figyel.

Győzedelmeskedem felette.

Ő egy vesztes.

Mosolyogva megnyalom a hüvelykujjam, és a csiklójára nyomom. Gyengéden masszírozom a megduzzadt, kicsi pontot. Élvezni fogja, bármennyire is tiltakozik ellene. El fogom érni, hogy a teste elárulja őt és meghazudtolja az elméjét.

Légzése fokozatosan válik szaggatottá. A szemhéjai elnehezülve leereszkednek és kiszáradt, rózsaszín ajkai kissé szétnyílva gyönyörű sikolyokat formálnak.

– Élvezz, kicsi kígyóm! Én édes Tatyanám – suttogom, és még gyorsabban, még mélyebbre hatolok a testébe.

Egy pillanatra megmerevedik és megemeli a csípőjét. Lágyan ringatózik, amíg élete első orgazmusa felrepíti őt a magasba. Észre sem veszi, hogy kettőnk közül csak ő mozog. Gonosz mosoly táncol az ajkamon, amikor a szemembe néz és elszégyelli magát. Azonnal abbahagyja a mozgást, amiért a csípőjébe marok.

– Ne hagyd abba, kígyó! – biztatom, és felemelem, majd lenyomom a fenekét. Lassan, aztán egyre gyorsabban. Amikor megérzem a közelgő orgazmust, kirántom belőle a farkamat, a véres óvszert letépem, és az arcára, mellére élvezek. Tatyana annyira meglepődik, hogy levegőt is elfelejt venni.

A mutatóujjamat belemártom a fehér, krémes testnedvembe, majd az ajkaira kenem.

– Kóstolj meg engem, és jól jegyezd meg az ízem!

– Engedj ki innen, Vasily! Nem zárhatsz be – csap az acélrácsra a húgom. Lustán elmosolyodom, amint visszajövök az emlékből.

– Az árulásodat meg kell büntetnem.

Alina szemei kikerekednek és villámokat szórnak. Sötét haján táncol a Hold ezüst fénye. Gyönyörű és különleges.

Halált érdemelne, amiért elárult engem, de nem ölhetem meg, mert ő apa kedvence. Apa pedig az enyém. Nem törhetem össze a halálos ágyán őt. Ez egy ördögi kör. Tehát okosan kell játszanom benne. Tönkre fogom tenni a húgomat, de szépen, csendben.

– Vasily – mordul rám, mint egy vérre szomjazó fenevad.

Ismét mosolyra húzom az ajkaimat.

– Olyan jól áll neked ez a cella.

A cipőm orrával megkocogtatom a rácsot.

Alina egy egzotikus szépség, hiszen az anyja nem volt orosz. Minden orosz férfi meg akarja kóstolni a húgomat. Kegyeiért verseny folyik. A legjobb családba házasítom majd be, miután darabokra töröm a szívét…

Anya megölte az anyját. Apa anyát. A családi dráma milyen mennyei fogás. Sok családnak vagyunk desszert a vacsoraasztalnál, de ha egy maffiózó elfogad egy fattyú sarjat, nem közösíti őt ki a többi család. Alina pedig a szépségével mindenkit megbabonáz.

– Meddig kell itt lennem?

– Ameddig azt nem mondom, hogy elég.

– Ő hol van? – Csevegő hangnemre vált, ami csak egy félrevezető bűbáj. A húgom tudja, hogyan játssza ki a kártyáit. Okos, gyönyörű és aljas.

– A másik alagsorban – válaszolom komoran.

– Szeretjük egymást, Vasily.

Megfeszül az állkapcsom, amikor a húgom ártatlan pillantása az enyémbe mélyed. Szavai úgy ereszkednek le a lelkemre, mint a savas eső. Szétmarnak minden ép szervet, ami az útjukba kerül.

– Tudtad, hogy ő az enyém – csikorgom vérmesen.

– Sosem volt a tiéd, Vasily. Te csak elragadtad az ártatlanságát, a tisztaságát és megfélemlítetted. Emlékezz vissza a gyerekkorunkra! Mi voltunk elválaszthatatlanok. Féltékeny voltál rám, amiért én szoros kapcsolatot ápoltam vele. Téged sosem szeretett.

Benyúlok a rácsok között, és megragadom a húgom torkát.

– Vasily… – recsegi.

– Ha nem akarsz itt és most meghalni, abbahagyod ezt – fenyegetem.

Alina két kézzel küzd a szorításom ellen, ami még inkább felkorbácsolja gyilkos vágyaimat. A húgom szépségére, bájára és tudására szükségem van a jövőben, ezért nem okozhatok neki komolyabb sérüléseket. Ha apa látni óhajtja, úgy kell megjelennie, mint egy tündöklő virágnak, ami nem hervad el az idő múlásával.

Az ájulás határán elengedem. A húgom teste hangosan csattan a szürke betonon, miközben vadul hullámzó mellkassal levegőért kapkod.

Nyugodt léptekkel távozom, és lekapcsolom a világítást. Kislányként rettegett a sötéttől. Állandóan égnie kellett egy kicsi lámpának a szobájában. Emlékezzünk együtt a gyerekkorunkra, édes húgom! Kinőtted már ezt az ostoba félelmed? Vagy még mindig félsz egyedül a sötétben?

Amíg átsétálok az épület B szárnyába, azon gondolkodom, hogy miért nem láttam a húgomat. Ő is olyan jó játékos lett volna, mint én? Vagy én neveltem bele ezt a ravaszságot, mert apánk gyenge ehhez a világhoz? Mama gyerekkoromban dörzsölte a lelkembe ennek a világnak a sötétségét, mert tudta, hogy a férje egy gyáva ember.

– Alina! – mordulok a húgomra, amikor meglátom, hogy a cselédlánnyal kergetőzik a kertben. – Gyere ide! – parancsolom.

Alina felsóhajt. Sűrű párafelhő száll fel kipirult arca körül, amit megcsípett a hideg. Bakancsa alatt csikorog a frissen esett hó, miközben duzzogva felém trappol.

– Mit óhajtasz, bátyám?

Karba font kezekkel megáll előttem.

– Mit csinálsz a cseléddel? – vonom kérdőre. – Feladatot adtam neked. Gyere gyakorolni!

Alina morogva elsétál mellettem, majd dühösen becsapja az ajtót. Csak mi ketten maradunk a kertben. Kígyó el-eltekint a távolba. Nem akar tudomást venni rólam. Nem viselek kabátot, a hideg a csontomat rágja, de mindezek ellenére odasétálok hozzá.

– Hogy vagy, kígyó? – kérdezem tárgyilagosan.

– Jól – válaszolja zárkózottan.

– Helyes – mosolygok sötéten. – Ma este várj rám!

Meg sem várom, hogy ellenkezzen az esti légyott miatt. Sarkon fordulok, és a húgom után sietek. Muszáj tanítanom. Apa elkényezteti őt. Gyenge embert nevel belőle, ahogy belőlem is nevelne, ha én nem tanulnék Victortól, akit maga a Pakhan tanít, Troy Black jobbkeze és kijelölt utódja, amiről csak négy ember tud. Ő, én, Troy és Gonzalo. Troy Black okos ember, ravasz és kegyetlen. Szinte tökéletes. Apám pedig… egy jó, mégis a végletekig gyáva ember. Csak akkor voltak a golyói a helyén, amikor megölte az anyámat…

Este nem találom Tatyanát a szobájában. Éjfélig várok rá, majd átsétálok a hatalmas kúrián a cselédeknek fenntartott szárnyhoz, ahol az anyja szobája található. Óvatosan és halkan benyitok. Félős és szófogadatlan foglyom szorosan az anyja oldalához simul.

Felkorbácsolja a dühömet. Az engedetlenség miatt büntetést érdemel. Édes kicsi Tatyana nem tudja még, hogy nem szabad ujjat húznia velem.

Másnap üres lesz a hatalmas ház. Apa és Alina elmentek meglátogatni a nagynénénket, Tatyana anyját elküldtem bevásárolni. Tehát csak ő és én maradunk. Indulás előtt kihallgattam a tanácsot, ami sokszor elhangzott már az édesanyja szájából: – Takarítsd ki a szobáját, de maradj tőle távol, ha hazajönne.

Ravasz tervemet senki sem sejti. Ők úgy tudják, hogy távol leszek, de tévednek. Itthon vagyok, és lesben várok a prédámra.

Tatyana halkan törli a port, miközben zenét hallgat. Dúdol, és a dal ritmusára ringatja a csípőjét. Háttal áll nekem, nem is érzi a jelenlétemet. És nem is hallja a zár kattanását. Ismét csapdába esett. Az én megtervezett csapdámba.

Hosszú percekig figyelem. Szótlanul és mozdulatlanul állok mögötte, amikor egyszer csak abbahagyja a porcicák kergetését és feltűnik neki, hogy nincs egyedül. Zsebre dugott kezekkel az ajtónak dőlök. Nem táncol mosoly az ajkaimon. Arcom komor és halálos. Kurvára átbaszott a palánkon.

Kikapja a füléből a fülest és hirtelen megfordul. Fodros kis szoknyája megrebben, kívánatos combjai felsejlenek.

– Azt mondtam, hogy várjál rám. – Hangom mély és kemény. – Én vártam rád, kígyó… te mégis az anyád szoknyájához bújtál. – Elindulok felé, majd körbejárom reszkető testét és magamba szívom a félelmét, ami a csontvelőjéből sugárzik kifelé. – Legalább a fogamzásgátlót elkezdted szedni?

– Nem – cincogja.

– Nem? – Megállok előtte és lepillantok rá. – Miért?

– Mert én nem szeretnék veled lenni, Vasily.

Az egyik szemöldököm magasra húzódik. Merész egy ribanc, csakhogy ebben a játékban kurva szar lapokat húzott, amit nem tud kijátszani sehogy. Amit én mondok, az úgy lesz. Eddig nem voltam elég határozott, eddig csak szavakkal fenyítettem. De most…

– Fordulj meg – parancsolom ellentmondást nem tűrően. Tatyana is gyenge. Már most könnyek csorognak az arcán, pedig még hozzá sem nyúltam.

Engedelmesen megfordul.

– Fejezd be a sírást, kígyó! – csikorgom, és az ágyamra lököm. Két kezével támasztja meg magát. Amint felhajtom a kicsi egyenruhájának szoknyáját, hátranyúl és elüti a kezem. Felbőszít vele. Leveszem a nyakkendőmet és hátul összekötöm a kezét. A felsőtestét az ágyra lököm és a hátára ülök. A hajánál fogva felrántom a fejét. Nyál, takony és könny csorog vörös arcán, miközben visszafogja a vérfagyasztó sikolyát.

– Ma sikoltozhatsz, kígyó – súgom a fülébe. – Csak mi ketten vagyunk a házban. Hallani akarom a hangodat.

Lemászom róla, felhajtom a szoknyát és letépem róla a csipkés bugyit. Vörös csíkot hagy krémes bőrén.

Mivel nem láthatják a sérüléseit, a fenekét fogom elverni. Úgy, hogy rá se tudjon ülni. Azonban ha mégis sikerülne neki, emlékezzen arra, kinek mondott nemet.

Meglendítem a tenyerem. Hatalmas csattanással terül el a jobb farpofáján. Vörös parázsként izzik a bőre, és mielőtt lassan kihűlne, ismét lesújtok ugyanarra a pontra.

Sajog a tenyerem, de a lángvörös feneke látványa, az elgyötört hangja és a zokogása felállítja a farkamat.

Újabb ütés, nyögés. Újabb ütés, sikoly. Újabb ütés, és a hangja félúton elhal.

– Kié vagy, kígyó? – Felemelem a kezem, ami egy szempillantás alatt szédületes cuppanással merül el puha testében. Nyers húsa megkínzottan rándul össze. A vörös folt terjeszkedik, birtokba veszi hófehér részeit.

Meggyötört, felforrósodott bőre intenzíven lüktet a fájdalomtól. Az ujjaim alatt érzem a teste vad pulzálását, amikor végighúzom rajta az ujjbegyeimet.

Tatyana sírástól fátyolos hangja keservesen felcsendül. Zene füleimnek.

– A tiéd.

– Traumát élt át a tested. Ha meg akarod óvni ettől a fájdalomtól, engedelmeskedned kell. Máskülönben…

A fiókomhoz sétálok és kiveszem belőle a kampós késemet. Ismét felülök a hátára és megmutatom neki az érintetlen, tiszta, éles pengét, ami sejtelmesen csillog a lágy fényben. Végighúzom remegő ajkán, vörös arcán és vékony nyakán.

Felemelkedem és megfordítom. Lovagló ülésben az ölére ereszkedem és szétvágom a ruháját. A melltartója szétpattan, kicsi mellei előbuknak, lágyan hullámoznak.

– Hagyd abba, Vasily! – könyörög.

– Még el sem kezdtem, kígyó – válaszolok. – Meg kell tanulnod, kié vagy. És addig, amíg nem tudod, hogy kihez tartozol, meg kell büntetnem téged.

– Nem vághatsz meg! – ellenkezik.

– Ugyan, miért nem? Majd azt mondod, ügyetlen voltál a konyhában. Ha mást mondasz, kivágom a nyelved.

Kiszabadítom a kezét, és hajszálvékony vágást ejtek a csuklóján. Fogait erősen összeszorítja az égő érzéstől. Élénkpiros vére végigfolyik a karján. A nyelvemmel követem kacskaringós útját. Aztán a mellére és a hasára csöpögtetek belőle. Szétkenem a vörös testnedvet, és amíg gyönyörködöm kedvenc játékom véres látványában, levetkőzöm. Nem húzok óvszert, mert érezni akarom a melegét. Szétfeszítem a combját és megcsodálom rózsaszín szirmait. Össze akarja zárni a lábait, ezért a térdkalácsába vájom az ujjaim. Addig fejtek ki rá erőt, amíg önszántából szélesre nem tárja őket. Mélyen a szemembe néz. Legyőzöttség és bánat villan az íriszében. Vesztes.

– Te beteg vagy, Vasily. Egy szörnyeteg.

Rámosolygok.

– Nem – mondom, és durván belehatolok. – Én csak a játékommal játszom. Te az én kicsi, buta játékom vagy. Azért létezel, hogy engem szórakoztass.

Az utolsó szavaim hozzá. Nem akarom, hogy beszéljen, ezért egész testemmel ránehezedek. Véres mellei a mellizmaimhoz préselődnek, az ajkaim az ajkaira.

Először nem csókol vissza, de belátja, hogy ellenem nem ér semmit sem a küzdelme. Dugom, csókolom, szívom és élvezem az én édes játékom nedves, meleg testét. Addig, amíg Tatyana át nem kulcsolja a derekam. Mélyebbre és mélyebbre enged magába, miközben felveszi a ritmusom. El akar élvezni. Persze, hogy el akar, hiszen ő is élvezi.

– Élvezz a farkamra, kígyó! – suttogom a fülébe, majd megszívom a nyakát. Tatyana vonaglik, nyöszörög és nyög. Édes, szűk és forró puncija a farkamra szorul. Meleg nedvesség önt el minket. Két ujjamat a szájába dugom, mire ő mohón szopni kezdi őket. Fel fogok robbanni a vágytól, a látványtól.

Amíg kéjesen szopja és nyalja az ujjaimat, kiveszem belőle sikamlós farkamat és megsimogatom pelyhes szeméremdobját, duzzadt csiklóját, majd olyan erővel hatolok ismét bele, amitől összerándul a teste. Beleélvezek a hüvelyébe, amitől hatalmasra kerekedik a szeme. Ha nem akar tőlem gyereket, szednie kell a gyógyszert. Nem szórakozom ilyesmivel.

Kihúzódom, és ördögi mosollyal figyelem, ahogy krémes ondóm végigfolyik a punciján.

– Kié vagy, kígyó?

Idegőrlő percek telnek el, amíg válaszol.

– A tiéd – sóhajtja legyőzötten.

– Helyes. – Megpaskolom mocskos combját. – Takaríts össze, amíg zuhanyzom. Utána pedig menj a konyhába, mert éhes vagyok.

Tatyana villámgyorsan rendet tett a szobámban. Mire végeztem a fürdéssel, ő már odalent szorgoskodott a konyhában a tiszta, érintetlen egyenruhájában.

Az én keskeny derekamra csak egy törölköző van csavarva. Meglepődik, amikor halkan mögé osonok és a konyhapultra nyomom a felsőtestét. Felhajtom a szoknyáját, elhúzom a bugyiját, és azonnal kitöltöm a punciját.

– Vasily. – Legyőzötten rángatózik a csapdában, és menekülni próbál belőle. Belemarkolok dús, szőke hajába, és a fejét a hideg gránitra kényszerítem. Érzem, hogy némelyik hajszál megadja magát és elválik a fejbőrétől. Olyan szoros a fogásom, hogy egy millimétert sem tud arrébb moccanni. A testemmel egyhelyben tartom a testét, és hátulról teszem a magamévá. A csípője hangosan koppan a bútorhoz. Sír, nyög és nyöszörög. Olyan édesek ezek a hangok! A gerincemen forró bizsergés futkos. A farkam kőkeményen csapódik bele.

Biztos, hogy elszíneződik ott a bőre, ahol a bútorhoz csapódik a teste. Kék, lila, zöld, sárga és piros. A szivárvány csodálatos színeiben fog pompázni leszakított virágom, miközben a fájdalom a porcikái közé sugárzik.

Vadul, érzelmek nélkül, a saját élvezetemet hajszolva lendítem előre a csípőmet és addig dugom, amíg össze nem csuklik a térde. Ismét megtöltöm a hüvelyét a sűrű, ragacsos spermámmal, ami gyönyörű csíkokban folyik végig a combján.

– Mocskos vagy – mondom ridegen, majd beleharapok a szendvicsbe.

Tatyana felém fordul. Kisírt szemekkel, bemocskolva, megalázva áll velem szemben. Farkasszemet nézünk, de tudom, hogy én fogok győzni. Mindig én győzök.

Amikor el akar menni, elkapom a karját. A szám széléről lenyalom a vajat, majd ragadozómosolyt villantok rá.

– Én is mocskos vagyok, kígyó. – Tenyeremet a fejére helyezem és térdre kényszerítem. – Sosem csináltál még ilyet, ugye?

Vadul rázza a fejét, miközben élénk tekintete a távolba réved. Hüvelykujjammal végigsimítom az arcélét.

– Nem baj, most megtanulod. Amíg eszem, nyald tisztára a farkamat.

Úgy remeg Tatyana keze, mint a nyárfalevél. Hideg ujjai meleg farkamra simulnak, kellemes borzongás rántja görcsbe a gyomromat. Óvatosan hátrébb húzza a bőrt, és erősen összeszorítja a szemét, amint a makkom puha ajkai közé csúszik. Öklendezik, ami szórakoztat, de egyszer ezt is meg kell tanulnia.

Félrelököm a tányért, mert Tatyana ügyes kis kígyó. Hamar ráérez arra, hogyan szerezzen nekem örömöt a szája és az édes kis nyelve.

A házban olyan csend honol, mint egy temetőben. A hatalmas terek üresek. Csak az én testemben kavarog ezer meg ezer sötét érzelem. A mellkasom fel s le hullámzik. Az izmaim megfeszülnek, amint a torka mélyére süllyedek és beleélvezek.

Belépek az alagsorba, és nem kapcsolom fel a világítást. Súlyos lépteim metszik a csendet. Megállok a cellája előtt és belesek. Tatyana az ágy sarkában kuporog. Kinyitom a nehéz vasajtót és csatlakozom hozzá. Nem mozdul, de magamon érzem vádló tekintetét.

– Nem bántottad, ugye? – cincog halkan, amikor belép hozzá a macska, hogy felzabálja. Ez a nő is halált érdemelne, mégis megkegyelmezek… és még engem hívnak szívtelennek? Van szívem… kőből.

– Nem. Gyere ide! – parancsolom.

Sóhaj szakad fel belőle, de engedelmesen a lábamhoz mászik. Egy lendülettel hátralököm. Tatyana úgy nyüszít fel, mint egy újszülött macska, amikor rátaposok a combcsontjára. Olyan könnyű lenne eltörni a lábát. Olyan szánalmas és védtelen préda lenne…

Haragot érzek. Árulás marja a szívem, mert elhagyott engem. Meg kell neki ismét tanítanom, hogy kihez tartozik, hogy kié a teste és a lelke, amit elraboltam a világtól, mert Tatyana tizenhétéves korom óta kísért. Az árnyékában élek. Oksana halála óta senki másra nem vágytam soha, csakis rá.

– Vasilyyyy! – Hosszú, vérfagyasztó sikoly. A halál sikolya, amit elnyelnek a falak. Senki sem hallja őt, csakis én. És én élvezem ezt a zajt. Kellemes, megnyugtató, ismerős. Elégedettség ömlik szét a mellkasomban. – Va-si-ly!

Leszállok a lábáról és arra sem érzek késztetést, hogy hat hónap után megdugjam. Undorodom tőle és a húgomtól is, mert elárultak.

– Mióta? – kérdezem hűvösen. Nem válaszol. – Mióta, Tatyana? – kérdezem keményebben, és rálépek a lábfejére. A cipőm kemény talpa belemélyed törékeny csontjába.

– Nem tudom időhöz kötni. Egyszer csak megtörtént – nyüszít.

– A hátam mögött keféltél a húgommal?

– Nem… mi soha… csak csókolóztunk.

Hazug kígyó.

Leguggolok, hogy egy magasságba kerüljek vele.

– Nézz a szemembe, kígyó!

Kisimítja szőke, aranyló fürtjeit piszkos arcából.

Felpofozom.

Feje a falnak csapódik, majd oldalra hanyatlik. Elgyötört hang szakad fel a torkából. Orra vére az ajkai közé csörgedezik.

– Nem teheted ezt, Vasily. Nem tarthatsz fogva. Nem ejtheted foglyul a szívem. Amikor fiatalabb voltam… Elvetted az ártatlanságomat és egy idő után elérted azt, hogy ne féljek tőled, hanem vágyjon rád a testem. Azonban a szívem mélyén mindig is gyűlöltelek azért, amit tettél velem. Alina… ő mindig is gyengéd és megértő volt. A kapcsolatunk egyik napról nőtt a másikra, és mellette azt éreztem, hogy a szívemben melegség van. Szerelem. De tudtuk, hogy következmények nélkül nem vállalhatjuk a szerelmünket, mert amit a magadénak kiáltasz ki, azt foggal-körömmel véded. Tudtuk, hogy el kell szöknünk innen. Messzire. De visszaszereztél, és ismét lezártál ide, hogy sötét játékokat játssz velem… Küzdeni fogok ellened, Vasily. Mert a szerelem nem ilyen. Te nem szeretsz engem, te csak játszani szeretsz velem.

Sötét mosoly táncol az ajkamon.

– És játszani is fogok veled, kígyó. Mondj köszönetet a húgomnak, mert te örökre itt maradsz velem, ő pedig hamarosan férjhez megy és elköltözik ebből a házból. Amint apám meghal, csak ketten maradunk. – A tenyerembe simítom meglepett, véres arcát. – Csak te és én.

Közelebb hajolok hozzá, és az akarata ellenére megcsókolom. Apró kezeit a mellkasomra fekteti, és az összes erejét felhasználva eltol magától. De ezzel csak azt éri el, hogy még jobban kívánom.

A vére fémes íze a nyelvünkre loccsan, az ellenszegülése a szomorúság mély árkába zuhan. Lelke az önsajnálat sűrű hamujában dagonyázik, miközben az ajkairól lenyalom a sós könnyeket, a néma imákat és az irántam táplált gyűlöletet, ami életben tartja a „szerelmemet”. Ha Tatyana behódolna nekem és nem félne tőlem, kurvára nem érdekelne. Ő csak így értékes. Reszketve, összetörve és megalázva. Így maradhat állva az én eszményi játékomban.

Amikor belenézek a szemébe, Oksana elevenedik meg előttem. Ha élne… valószínűleg ugyanilyen gyönyörű virág lenne, mint Tatyana, és az enyém. De ő meghalt.

Egy nemes virág azelőtt elhervadt, mielőtt kinyílhattak volna a szirmai.

Ebben a pillanatban is gyászolom azt az elszáradt virágot, amit nem tudtam leszakítani.

A virág utolsó tündöklése

Vasily (12)

Oksana (10)

– Anyukád biztos nincs itthon?

– Nincs – mondtam századszorra.

– Mert nem szeretném, ha miattam kikapnál.

– Ne aggódj már annyit, kígyó! Vásárolni ment. Az órákig tart nála.

– Nem értem, miért akarod, hogy itt fürödjek.

– Mert nem tudom elviselni, hogy egy fahordóban fürdesz abban a hidegben.

– Túlélő vagyok, Volkov – mosolygott.

– Az vagy – mosolyogtam vissza.

– Kimennél? – kérdezte.

– Nem – feleltem határozottan. – Láttalak már meztelenül.

– Mikor?

– Évek óta nézlek.

– Komolyan nem tudom elhinni, hogy te leskelődsz utánam, miközben fürdöm. Ez… – harapott puha ajkába.

– Perverz?

– Aranyos – elpirult.

Kellemes melegség öntötte el a testemet, ami végigfolyt a gerincemen.

Oksana ledobta a koszos, ürülékszagú ruhákat a sötét parkettára.

Meztelenül állt előttem.

Hatalmasat nyeltem, miközben a pillantásom úgy kúszott végig a testén, ahogy a tenyerem szeretett volna.

Hosszú, szőke haja csupasz vállára omlott. Meg akartam érinteni. Megsimogatni. Ujjbegyeim alatt érezni a bőrét.

Beleremegtem a gyönyörbe, miközben a szívem fájdalmasan összeszorult. Mert mindezt csak képzeletben tehettem meg.

– Velem tartasz? – pillantott a fehér rózsaszirmoktól zsúfolt kádra.

– Veled – feleltem határozottan, és abban a pillanatban örökre elvesztem mohazöld íriszében. A rongyai mellé dobtam az ingemet és az öltönyömet, majd megszabadultam az alsó daraboktól is.

Oksana elmerült a habok között. Boldog volt.

Nekem elállt a lélegzetem a szépségétől, a bőre bársonyosságától.

– Gyönyörű virág vagy!

Közelebb húzódtam hozzá és az ajkai közé súgtam a szavakat, aztán megcsókoltam.

Az ajkai puhák voltak és ruganyosak. Ártatlanok.

Olyan fiatalok voltunk… azonban nekem a hosszútávú terveim között szerepelt ártatlan virágom befeketítése.

Ő az enyém lesz.

Csak néhány évet kellett várnom, hogy apától engedélyt kérjek a lánykérésre.

Papa biztosan megengedi majd, hogy ő legyen a feleségem. Mamának pedig nem kell erről tudnia.

Victor

– Találtam neked egy újabb lányt, Victor.

A vállam felett hátrapillantok Misára, akinek ördögi gonoszság villan azúrkék szemében. Rózsaszín ajkai féloldalas mosolyra húzódnak.

Megfogom puha kezét és megcsókolom.

– Mennyi ideje van még? – Élénk szemei a lányra rebbennek.

Odasétál a cellához, és végighúzza az ujjait a hideg rácson. Körmei aprókat koppannak az acélon.

– Egy, maximum másfél hónap.

– A tiéd?

– Nem. Terhesen érkezett.

– Pedig milyen szép volt… Kár érte, mert így sajnos nem vesszük hasznát. Csak olcsó ribanc lehetne belőle, de nekünk minőségi lányokra van szükségünk.

– Nem szerencsés Amerikából gyűjteni őket. Feltűnhet egy idő után. Egy-kettő még beleférne, de az utolsó lányt hozom magammal. Lexington nem hülye. Előbb vagy utóbb rájön erre.

– Lexington legnagyobb elfoglaltsága jelenleg a fészeképítés. Svetlana hamarosan megszül.

– Akkor most jól figyelj rám, Misa! Ne becsüld alá őket, és én nem szeretném felbontani a szövetséget. Fogadalmat tettem Troy Blacknek, és be is fogom tartani. Inkább arról beszélj, hogy mikor fogod viselni a gyűrűt, húgom. Úgy érzem, nem akarsz a társam lenni.