AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Pillangó

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Pillangó

Regény

Tartalom

Móricz Zsigmond

Pillangó

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

1

Egy sárga kis pillangó repült el előttük, hosszú farkú, sárga pillangó. Zsuzsika ledobta a gereblyét, otthagyta a pelyvahányót, és utánaszaladt. Az ő fején is sárga kendő volt, kerekre kötve a kontya vele, hogy a gép pora be ne lepje a haját, s úgy repült most a kicsi, sárga lepke után, mint egy szép kis sárga madár a tágas, végtelenül tágas nagy Alföldön.

- Hun a lyány?

- Zsuzsika, hé!

- Nézd csak, lepke után szalad, itt hagyta a pelyvát.

A tüzes gép zúgott-csattogott, az etető dobja fel-felbúgott, mintha jajgatott volna, ahányszor beletömtek egy-egy kévét, a cséplőgép végén egyre ömlött a szalma, s a kerekei közt gyűlt a pelyva.

Jóska, aki másodmagával szalmagyűrő volt, és petrencékbe rakta a szalmát, amit a három pár rudaslány hordott tovább a szalmakazalra, nem állhatta, hogy a pelyvaszedő lány úgy elcsavarog, hát villáját föltámasztva, utánakajátott:

- Gyere mán, hé.

- Fecskefarkú! - kiáltott vissza boldogan Zsuzsika.

A legény nézte, ahogy a lány a tenyerében tartotta a tarka kis lepkét; két ujjal átfogta a tarkóját, s az csapkodott ujjai közt a szárnyával.

- Mit csinálsz vélle?

A lány nézte a gyönyörű kis valamit. Az ember nem is tudná megmondani, mi az, se nem állat, se nem virág, de szép.

- Elerisztem.

Tenyerére tette, erős kis barna tenyerére, föltartotta a levegőbe, a lepke kicsit libbentett szárnyaival.

- Ne eriszd el - kiáltott rá Jóska.

- Hát.

- Vedd le a fejét.

A lány összemarkolta tenyerét, s ránevetett:

- Akkor nem tud repülni.

- Nem is! ha egyszer megfogsz valamit, az többet ne repüljön ki a kezedből.

A lány kitárta ujjait, s a lepke elszállt.

Utánanéztek még a lepkének, de ahogy ott állottak egymás mellett, zavarban voltak, mind a kettőjüket valami melegség érte, ami különbözött a nap melegétől.

- Gyere mán, mer kajdásznak - mondta a legény.

- Azér van torkuk.

Visszamentek. A lány kapta a gereblyét, s nekiállt, hogy a felgyűlt pelyvát kihúzza a gép alól, a legény pedig a favillával a szalmának esett neki.

Mindenki vidám volt, és izzadt; kiabáltak valahol, daloltak, kurjongattak, a tüdők tele voltak szalmaporral, mely mint gőz vette körül a magasra nőtt kazlak közt dübörgő két nagy gépállatot. Talán ezt a port kellett kiprüszkölni, talán a nyári hőséget, talán a fiatalságot, de senkinek be nem állott a szája.

Jóska azonban nagyon elhallgatott. Még idáig jószerivel meg se nézte ezt a kislányt, de most nagyon megperzselte valami. Nem ment ki a fejéből, ahogy sárga kendőjében, bögyös ingében, kerekdeden, csinosan ott állott a kazal alatt, s kinyitott kis tenyeréből eleresztette a pillangót.

Mikor este a gép megállt, és vége volt a munkának, sorra megmosdottak, külön a férfiak s külön a nők, sikerült módját ejteni, hogy a lányt elővegye.

- Megállj csak, hé.

A lány megállt, mint szellőben a kalász.

- Valamit akarok mondani.

- Valami jót? - kérdezte a lány igen ártatlanul, s a legénynek minden vér a fejébe futott.

- Nem sajnálod? - kérdezte száraz torokkal.

- Mit?

- A pillangót.

- Minek sajnáljam?

- Hát hogy elszállt.

- Maga nem sajnálta vóna?

- Mit?

- Ha leveszem a fejit.

- Azt nem.

- Mér?

- Mer akkor mán nem fájna a szíve.

A lány nevetett.

- Mer nekem fáj - dünnyögte a legény.

- Mi? a szíve?

- Igen.

- Mire fáj?

A legény ki akarta bökkenteni, hogy: "Rád!" De valahogy nem tudta kimondani ezt a szót. Hát annyit nyögintett:

- Csak fáj.

A lány elfutott. Jóska utánanézett, soká nézett, még akkor is, mikor a lány már régen eltűnt a kazal mögött. Akkor megcsóválta a fejét, és elkezdett fésülködni.

Fütyörészni is kezdett, csak úgy unalomból. Tudta, hogy ez a lány arrafelé lakik, ahol ők. De nem tudta, melyik udvarba való, alighanem a kis, fürge, vidám Hitves Pálé.

A hold fölfelé bújt, nem sok híja volt már, hogy tele legyen, nagy, erős világosságot hozott, s elmúlt az alkonyati ég csodálatos tüzes fényessége.

Jóska leült egy kévére, és csak nézett, nézett maga elé. Nem tudta, hova néz, merre néz, csak sokára vette észre, hogy arrafelé, amerre elment a lány.

- No, barátom - szólt neki egyik cimborája -, mámma nagyon jól ment, eccer se állott meg a gép, semmije se tört el.

Jóska hallgatott. Rákönyökölt a térdére, úgy nézett előre.

- Mer nagyon elhasznált gép ez már, barátom, hun itt szakad, hun ott szakad, mindig van valami hibája - folytatta az. - De még ha új vón is, az ilyen huzatos gép semmit se ér, jobb a magánjáró. Ez, barátom, hatvan-hetven mázsát ver naponta, de a magánjáró százat, százhúszat. Hét légkörös gép mellett voltam tavaly, most meg itt kell szenvedni. Nézni se tudom.

Jóska ránézett, mit beszél ez?

- Ócsón vette a gépész úr, ócskavasnak, ű javította meg, de bizony kár vótt, mer csak rozsdás vas marad e mán. Vett most egy teherautót, nem tudom, mi lesz belőle.

Jóska most hirtelen felugrott, s otthagyta a pajtását, nagy léptekkel ment el. A másik nem sokat törődött vele, más oldalára fordult, s a túlsó embernek mondotta:

- Gábris bátyám, maga se adna ezér a gépér egy jó pipát, rossz ennek a tüdeje meg a mája, hallotta, hogy szuszog a szelepe? Ha ilyen lesz az autó is, akkor gratulálok.

Jóska már nem törődött velük, eltűnt a kétes holdfényben, mint az árnyék, a kísértet. Észrevette, hogy Zsuzsika a kútra ment, az után ugrott.

A lány már éppen kiakasztotta a vödröt. De a kút csordakút volt, azt nemigen lehetett meghúzni a káváján kívülről, be kellett volna állani magába a kútba, a deszkára, de ez nem lánynak való. Éppen tűnődött egy kicsit, hogy hiszen most éccaka van, senki se látja, s mindig izgatta őt, hogy esik a vízmerítés, ha az ember benne van a kútban. Csiklandozta a veszély, s már éppen emelte a lábát, hogy átlép az alacsony kútkáván, mikor Jóska odaért.

- Te mit akarsz?

- Vizet húzok.

- Csak nem akarsz beállni?

- Mér ne?

- Önnye, hát én minek vagyok!

S már be is ugrott, s oly szívesen és vidáman. Zsuzsika csak nevetett, ő tudta, mit nevet. Kis madár fütyörészett a pusztai akácon, az is nevetett.

- Kijé vagy te?

- Én?

- Te, te.

- Minek?

- Hát szeretném tudni.

- Minek azt magának tudni?

- Nem a Hitves Pálé?

A leány elfordult s nevetett.

- Na, ugye.

- Hát ha tudja, minek kérdi!

- Nevedet nem tudom.

S a vederből megtöltötte lassan a lány korsóját.

- Nem is szükséges - mondta Zsuzsika, s fordult s ment is.

A legény utána. Pár lépésre elérte.

- De nyelves vagy.

- De finom.

A legény megölelte, s a lány hagyta.

Ettől elállott a szívverése. Igen jó puhácska volt a lány, de jó erős karjai voltak, az volt kedves, megszorítani.

Akkor ám kiugrott a lány, s elfutott a korsóval.

Jóska nem tudott darabig mozdulni. Soha ilyet ő nem érzett, mindene égett, mintha tüzet fogott volna.

- Hékám, hékám - kiáltotta, de be volt rekedve a torka.

Futni kezdett utána.

Elöl a lány futott, utána a legény, ketten a nagy titokzatos pusztán. Mintha aranypor szikrázna körülöttük; úgy dobogtak a tarlón, mintha egy fiatal szatír űzne egy kicsi nimfát, vagy egy kicsi nimfa vadítna egy fiatal szatírt.

2

Zsuzsika boldogan bújt be a zörgő, jó illatú szalmába, s fejére húzta felső szoknyáját. Úgy összekuporodott, mint egy kis sün, és folyton kacagott, kacagott.

De hogy eljött utána a csordakúthoz! Ő tudta, hogy jönni fog, azért ment úgy, hogy a legények lássák, hiszen mehetett volna a korsóval úgy is, hogy a kazal eltakarja, és akkor senki sem megy utána, de ő csak azért is egyet került, s ott ment el a zabszalma mellett.

És a pillangó után mikor szaladt, akkor is azért szaladt, és vissza is nézett, és a szemük találkozott, de még akkor nem tudta, hogy utána fog jönni, még akkor semmi sem volt, és most egyszerre minden készen van.

Jól bebugyolálta a fejét kis kék kartonszoknyájával, nem mintha fázott volna a feje, hanem éppen azért, mert rettenetes hősége volt. És mert nagyon kacagott.

Istenem, de boldogság, de jó, de boldogság. És hogy kérdezgette, ki lyánya vagy? "nem a Hitves Pálé?" És ő nem mondta meg. Minden szava s minden mozdulata eszébe jutott, de nem sokat gondolkozott rajta, csak átadta magát a nagy melegségnek, a boldogságnak és a kacagásnak.

Reggelre hűvösre ébredtek; jobban bevackolódott ki-ki a szalmába, lányok összebújtak, s egymást melegítették. Zsuzsika nem tudott többet elaludni, a tegnapi furcsa estére gondolt. Lehunyta a szemét, hogy az álmot folytassa, összébb kuporodott, hogy meleget érezzen a szíve körül. Valami igen jót, jó érzést, titkot akart megmelengetni a szívén. Hirtelen fölpattant a szemhéja, tágra nyílt szemmel nézett az égre, s egész teste megkeményedett.

Most, most értette meg, mi történt: győzött!

Az történt, amit ő akart.

Istenem, nem is hitte volna, hogy ez lehetséges, szerelmes lett a fiú.

Szerelmes lett, szerelmes lett, szerelmes lett a fiú.

Most már bátrabban kacagott: csak vigyázni! el ne repüljön a markából.

Összeszorította a markát, s megérezte benne a fogott pillangót. Azt is, ugye, milyen óvatosan fogta meg. Utánaszaladt, s mikor az leszállt egy katángkóróra, hopp, elkapta. Aztán kezébe vette, ujjai közé, félve, féltve, hogy baja ne legyen, és aztán eleresztette... Mért vette volna le a fejét, mi haszna lett volna abból. A fiú megölte volna...

Hm, jó lesz vigyázni! A fiú megölte volna! Ez őtet is megölné, ha megfogná! Jó lesz vigyázni! Levenné a fejét!

Összeharapta vékony kis szája szélét, és csintalanul kacagott. Jobb lesz az csak így, hogy ő fogja meg a fiút, ne az őtet.

De jó, de jó, hiszen már olyan régen nézi, ez a legkellőbb fiú az egész gépnél, ez tetszik neki szíve szerint a legjobban, ezt jól meg kell fogni, ujja közé venni, simogatni, cirógatni, lépegetni, kínozgatni.

Már harapja is, széthúzza ajkát, s fogacskáit összeharapja, várj csak várj, te fiú, még keserves lesz neked a világ, a nagyvilág, ez a szép, nagy pusztai világ.

A nap első sugarai felszöktek az égre. Kiáltások hallatszottak, itt is, ott is; felkeltek, ő is felállott, megrázta magát, s még hétszerte szebb lett; a töreket, pelyvát kikefélte tenyerével ruháiból, s megmosdott a korsó vizében, nedves arcocskája csillogott a reggeli fényben, s szemei nevettek, mint hajnalban a virágok.

Mikor a géphez állottak, látta Jóskát, aki éppen a nagy kádnak dőlt neki, ki akarták dönteni a vizet, de a gépész megállította őket, egy percig nézte a csoportot, akkor elfordult, éppen abban a pillanatban, mikor a legény idepillantott.

Lesunyta fejét, és úgy futott el mellettük, mint egy kis macska, mint akinek semmi köze hozzájuk, de minden porcikája tudta, hogy nézik, és örült neki, és mutatta magát, ilyen korán hajnalban már kívántatta magát.

Aztán lassan tüzet raktak a gépben, kezdett gőz füstölögni körülötte, a kormos fűtő olajos, kék ruhájában pipázva kaparta a nagy vasfogóval a kazánban a tüzet. Jóska ott maradt a gépnél, ez Zsuzsikát sértette, el is röstellte magát, mert úgy képzelte, neki csak meg kell moccanni, csak mutatni kell magát, és a legény már repül utána.

Érezte, hogy még sincs olyan nagyon kész a dolog, és ez már rögtön mérgessé tette.

Mikor beállottak a gép körül, hogy már elkezdődött a munka, gereblyével a törekben állt, és kapargatni kezdte.

Nem szól a gyalázatos, nem szól. Hm, de kialudta magából az éccaka! No, megállj:

- Sándor! Sándor! - kiáltott fel visítósan, csengősen a kazalra egy legénynek, aki fent volt a magas kazal tetején, kazalrakó.

- Mi kell hé?

- Megcsinálhatná a gereblyémet!

- Mér?

- Mer beteg! Mozog!

- Ha mozog, a jó, a jó, ha mozog!

Zsuzsi nevetett, s tovább gereblyélt.

Később odaállt mellé Jóska. Odaállott egész melléje, és erősen nézte őt, és ő befogta a száját, görbén elhúzta, és nem látta senki, hogy nevet belől.

- Mi baja a gereblyédnek?

- Semmi.

- Mozog?

- Mondom, hogy semmi.

Jóska ránézett.

- Hát ha semmi, semmi!

Avval otthagyta.

Zsuzsika nevetett magában.

Töri mán a frász - mondta -, de csak hagy törje, fogja a még jobban is.

Hallotta, hogy Jóska azt mondta a másik legénynek:

- Milyen emberek vótak rígen a világon!... Óriások!...

- Mír? - kérdezte a másik legény.

- Nízd meg a fogát... - s kivett a régi lajbizsebbül egy csontot, egy opálos zománcú mammutfogat, amit tavasszal talált, mikor ásni volt a múzeumi igazgató, Zóltai úrral, s azóta itt van a zsebében - tisztándokon ebből is megtetszik.

A másik legény csudálkozva nézte.

- No még ilyet nem láttam - mondta -, mióta bokrára kötötte a bába a kiscsikó gyeplőjit.

És álmélkodva emelgette a tenyerében a nagy fogat, amely akkora volt, mint egy hüvelykujjnak az első perce.

- Még ezen állhatott csak takarosan a bagó - tette hozzá.

- Ez osztán zápfog, a fene egye meg - nevetett fel Jóska is, és Zsuzsikára nézett.

Zsuzsika fellesett a kendője alól, s látta, hogy a fiú őt nézi. Összeszorította a száját, és egyet hunyorított.

- Esz téged, téged esz, nem azt az izét - mondta boldogan magában.

- Ugye, Zsuzsi - és még oda is szólt.

Zsuzsika úgy tett, mintha nem is ügyelt volna oda.

- Mi a?

- Gyere mán, nízd meg - mondta a másik fiú -, még e csak a cubák!

Odament lassan, kíváncsian, fél szemmel leskelődve, de nem érdekelte az őskori fog, Jóskát nézte.

- Egy hótt szittyának az állkapcájábul van e - mondta magyarázva Jóska. - Neked adom.

Zsuzsika nevetett.

- Minek a nekem?

De a kezébe vette s babrálta, egyszer csak kettéesett a fog. Egy nagyobb s egy kisebb darabba.

- Gyűtik az íjet - magyarázta Jóska.

- Vajon mi vígre?

- Hát tudod, Atilla ősapánk sírját keresik, három koporsóba van eltemetve, a külső vas vót, a középső ezüst, akibe meg a testit tették, arany.

- Inkább abbul leltél vón meg egy szeget - mondta a másik legény.

Zsuzsika csak nézte, s csendes utálattal tartotta a kis kezében a mammutfogat; de furcsa lehetett az a régi világ, mikor még ezen a földön nem cséplőgép búgott, hanem ilyen nagy fogú emberek jártak. Milyen lehetett azoknak a feje meg a keze, lába.

Hirtelen eldobta, mint bogárt, a darabba hullott fogat a törek közé, s tenyerét a szoknyájába dörzsölte.

A fiúk nevettek rajta, hogy úgy megijedt.

- Filsz tülle, Zsuzsika? Nem szeretnél egy ilyen nagy fogú gavallért? He? Zsuzsika!

- Mán a nevem is tudja?

A legény megállt.

- Tudom. Irígyled?

- Legyen boldog vélle.

A legény csiklandósan nevetett. Később odajött hozzá.

- Boldog lennék, ha te is akarnád.

- Mit? - mondta Zsuzsika.

- Hogy én boldog legyek vélled.

Aztán csendesen, suttogósan szólt.

- Nem muszáj neked a kazal alatt hálni.

- Hát hun?

- Hát másutt, ahun jobb szeretsz.

- Ó, mennyík má.

- Zsuzsi, Zsuzsikám, az iccaka majd megdöglöttem miattad.

- Mír?

- Szerettelek vóna.

- Mír szeretett vóna?

- Csak.

- Hogy ilyen majom vagyok?

- Igen.

Nevettek. A lány a gereblyével kapargatta a töreket, az már meggyűlt.

A legénynek is vissza kellett menni a maga helyére, nagyon ontotta a szalmát a cséplőgép, ilyen jókor reggel.

De egész nap így ment, a fiú minden percen odasomfordált a lányhoz, és szólogatott neki.

Este azonban Zsuzsi még jobban bebújt lányok közé, s az orrát se dugta ki. Mikor vízért kellett menni, világér se ment volna; egy öregasszony ment el, ő pedig leste, leste a fiút, látta, hogy megindult őkelme a sötétben a korsóval a kútra siető nő után.

Aha! Most azt hiszi, hozzám kvalifikál - kuncogott Zsuzsi -, azt hiszi, mindennap papsajt - s nagyon kacagott, mikor Jóska mindjárt visszafordult, lehetett látni a dobogásán, hogy mérges.

Később dalolt is, azt dalolta, hogy

Séj, haj, repül a madár,
Séj, haj, a lány csapodár,
Megijesztem a madarat hajahaj,
Megölelem a babám, hogy belehal.

Öleled a nagyanyád - nevetett Zsuzsika a szoknyája alatt, mert a felső szoknyáját szokás szerint fejére borította.

Boldogan hunyta be a szemét.

- Te, a Darabos Jóska utánad ment a kútra - mondta neki egy lány, aki mellette feküdt.

Benne elállt a vér.

- Még mi - mondta aztán.

A lány nevetett.

- Igen.

- Jójány, elment az eszed! Nem is ismerem. Inkább alugyál.

Erősen behunyta a szemét. Ez borzasztó, ha máris pletykába vették. De kéjesen borzongott. A fiúról már más is látja, akkor igaz... Jaj, de jó...

De ha hallotta volna, amit Jóska mondott a másik rudaslegénynek:

- Az Isten áldja meg ezeket a lyányokat, úgy bolondítják az embert.

- Én nem törődök velek - szólt közönyösen a cimbora.

- Én se minddel, de van itt egy kis cafat, annak nagyon szeretem a szagát.

- A szagát?

- Aha - mondta Jóska, és röhögött.

Nem is álmodta még, hogy nem is a szagát szereti, hanem a lelkit.

A puszta pedig elkezdett észvesztően illatozni, kakukkfűszagú lágy szellő járt a mezőn, s Jóska, ahogy hanyatt feküdt a könnyű, friss, éles búzaszalmán, fölvetette szemét, a mélységesen mély égre, és a csillagokat nézte. A csillagokat nézte, de valami hamis, hunyorító két lányszemet látott.

Be is csukta a szempilláját, mintha a csillagok elől bújna el, mintha belátna a lelkébe az a sok fényes szem... Lélek néz onnan?...

Jaj, istenem - mondta -, tik onnen fejülröl átláttok a kazal túlsó ódalára, nizzítek meg, ides komám: alszik-i mán a kis büdös?

Dehogy aludt. Hogy tudna aludni egy lány, aki csak tizenhat órát dolgozott ma! És aki felé titkos sugarak járnak a csillagokon át...

Jaj, azt a marha fejit - mondta magában a lapulevélnek, amely bokrosan az orrocskája előtt bűzölgött -, hát nem elment a vínasszony után a kútra... Meg van a kótyagosodva tisztára.

3

Már nem emlékszik rá senki, hogy mikor ültek le együtt a galagonyabokor tövébe; valahogy úgy esett, hogy mindenki ott hevert, fiúk, lányok, a többiek aztán eloszlottak, ők meg ott maradtak és beszélgettek. Szépek voltak ezek az esték, és olyan sokat lehetett beszélni, vége-hossza nem volt. A fiú elmondta kisgyerekkorát, hogy járt iskolába, hogy tanult a pusztai iskolában, a tanító szokását, hogy gyomlálni küldte őket, annak örültek, nem kellett tanulni, meg hogy volt ott egy láncos kutya, annak a nyakán szeges nyakló volt, hogy meg tudjon verekedni más veszett kutyákkal meg a farkassal is, és nappalra fel volt akasztva egy hosszú kötéllel csigára, és a csiga két fa közt kifeszített dróton szaladt, csak addig tudott menni, amíg a kötél és a csiga eresztette. Éccakára aztán szabadon engedték. De akkor élő ember be nem tudott menni az udvarba semmiért.

- Hát te mennyi iskolát jártál?

- Én? Én jószerivel semmit. Egy esztendeig.

- Hogyhogy?

- Mer tudja, akkor beteg lettem, másik esztendőn meg mán szégyellettem megint elsőbe járni, hát nem mentem többet iskolába.

- Az kár.

- Mi?

- Hogy nem tanultál.

- Mér?

- Mer az iskolában sokat tanítanak.

- Mit?

- Sokat.

- Lehet azt megtudni könyvből is.

- Igen.

- Regényből - mondta komolyan a lány.

- Szeretel olvasni?

- Igen, ha van könyvem.

- Mit olvastál mán?

- A télen felolvastam egy vastag könyvet Nipelónérul.

- Ki az?

- Nagy császár, a felesége vót Mária Lujza.

Így elbeszélgettek. Nem mondtak semmit, de úgy kitöltötte a szívüket valami édességes jó érzés attól, hogy minden legkisebb gondolatukat elmondták egymásnak.

Jóska néha úgy érezte, hogy csal. Nem is értette magát. Oly bizalmas volt a lánnyal, annyira kitárta magát, hogy utána sietve bűnöznie kellett. Magát védte azzal, hol egyik, hol másik cimborája előtt durván megvágta a lányokat, a nőket, sőt egyszer-egyszer a kis büdöst is. Ha aztán utána Zsuzsikával találkozott, még annál jobban hozzásimult, mintha testvére volna.

De jó volt, de édes volt. Két kis cica tud így összeszokni, hancúrozva, karmolós játékban.

Az egész puszta kivilágosodott előttük; kedvesebb volt a reggel, az este, fényesebb a napsütés, mosolygóbb a tüzes gép napsugárban csillogó porfellege.

Este alig bírtak elszakadni, szemük folyton egymás után járt, reggel alig várták az első pillantást, akkor, mint két kis kutya, lesütött fejjel továbbfutottak egymástól, hogy újra s újra megint összecsapjanak...

Egy reggel, mindjárt korán egy kis szerencsétlenség történt. Az etető mellett fent a gépen két lány volt, akik kézzel fölvágták a kévéket, és úgy tették az etető keze alá. Az egyik lány, Péter Irma, megvágta a kezét, le kellett menni a dobról. Akkor az etető, aki a bandavezér volt, Zsuzsikát rendelte föl, és egy öregasszonyt állított a helyére.

- Úgyse való ilyen gyereknek azt a nagy port nyelni - mondta.

Jóska úgy érezte, mintha valami nagy szerencsétlenség érte volna. Csak nézett, nézett fel a gép elejére, ahol Zsuzsika nevetve állt. Igen, igen szép reggel volt, a kis begyes kévevágólány olyan volt, mintha egy madár repült volna oda.

El voltak szakítva egymástól, a legény egész nap morogva s dühöngve dolgozott.

- De felvitte Isten dolgod - mondta délben a lánynak.

- Fel hát.

- Fel bizony, jó magasra.

- Fel.

- Közelebb vagy az éghez.

- Közelebb.

- Rád is fér, mer egy komisz boszorkány vagy.

A lány nevetett.

Estére a fiú teljesen elvesztette a kedvét.

- Soká leszel a gépen? - kérdezte mosdás után a lánytól.

- Soká.

- Meddig?

- Mindig.

- Majd meggyógyul az Irma.

- Azután is.

- Mért?

- Azt mondta Están bácsi, hogy azután is ott leszek, mert jobban adom keze alá a kévét.

A legény hallgatott.

- Hát add rosszul neki.

A leány nevetett.

- Hogyne, hogy összeszidjon.

- Mer ott akarsz lenni.

- Ott.

- Jobb ott?

- Jobb.

- Nohát akkor ott egyen meg a... fene.

A lány egy csöppet sem búsult a legény mérgén.

Hátat fordított, és dúdolt valamit, pedig nem volt valami nótás lány. Leült egy búzakévére fekvően, s az égre nézett. Odajött az etető, Están bácsi, s leült mellé.

- Ez jó nap volt, csak így mennyen tovább, de félek az égtül, eső ígérkezik, ha ma nem, hónap.

Jóskával e pillanatban megszédült a világ. Hogy lehet az? Így ölelheti meg akárki ezt a lyánt? Minden vére lefolyt és elmúlt, sápadt lett, és eltámolyodott.

Nem hallott egy szót sem, hogy mit beszéltek, de elég volt az, hogy a gazda, az a sovány, éles orrú, vörhenyeges bőrű ember úgy tud leülni Zsuzsika mellé, mintha a babája volna. Áttette kezét a lány derekán, és a szemébe nézve, halkan beszélt vele. S a lány se meg nem mozdult, se el nem ijedt, mintha ez rendes dolog volna.

Ő nem tudta, mi történt vele, de kés után, fejsze után nézett, s a szemén sűrű köd volt, s a halántékán pattogott az ér.

Están bácsi elment, mert híjták, akkor a gépész úr jött erre, az is megállott Zsuzsikával:

- No, kicsi, jó a gép tetején lenni?

- Jó.

- Akkor jó.

- De ha eső lesz, akkor is kapunk fizetést?

- Hogyne, hat nap a napszám, hetedik ráadás.