GYILKOSSÁG
A CSENDES HÁZBAN

részlet

Translation entitled „Gyilkosság a csendes házban”

© 1996, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Murder in the Mews

© 1937, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of

Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Kada Júlia

Hungarian translation © Kada Júlia, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Régi barátomnak,

Sybil Healey-nek

szeretettel

GYILKOSSÁG
A CSENDES HÁZBAN

Első fejezet

– Egy garast az ünnepre, uram? – vigyorgott behízelgően a szurtos ábrázatú kisfiú.

– Szó sem lehet róla! – közölte Japp főfelügyelő. – És ide figyelj, te kölyök… – kezdett rövid erkölcsi prédikációba.

A rémült kölyök lóhalálában vonult vissza.

– A fenébe, egy kiöltözött zsaru! – közölte ifjú barátaival tömören.

A csapat kereket oldott, s közben a versikét kántálta:

Jegyezd fel, jegyezd fel,

Ötödike, november,

Lőpor, ármány, hitszegés,

Nincs miért helyeselni,

Hát ne mondja senki,

Hogy ily gaztettet feledni kész.1

– Très bien,2 Japp – mosolyodott el a főfelügyelő társa, egy alacsony, idősebb, tojásfejű úriember hatalmas, katonás bajusszal. – Szép prédikáció volt. Gratulálok!

– A lőporos összeesküvés évfordulója csak arcátlan ürügy a koldulásra, semmi más! – méltatlankodott Japp.

– Érdekes, hogy így fennmaradt – töprengett Hercule Poirot. – A petárdák még mindig pufognak, holott az, akinek az emlékezetére meggyújtják őket, tettével együtt már rég feledésbe merült.

– Higgye el, a legtöbb ilyen kölyöknek fogalma sincs, ki volt Guy Fawkes valójában – bólintott a Scotland Yard embere.

– És nemsokára teljes lesz a zűrzavar a fejükben, semmi kétség. Tulajdonképpen tiszteletből vagy gyűlöletből gyújtanak annyi feu d’artifice-t3 november ötödikén? Bűnnek vagy nemes cselekedetnek számít felrobbantani az angol parlamentet?

– Nem kétséges, hogy sokan az utóbbira szavaznának – nevette el magát Japp.

A két férfi letért a főútvonalról a csöndesebb, szűk utcákba. Együtt vacsoráztak, most pedig Hercule Poirot lakása felé tartottak.

Séta közben néha még mindig megütötte fülüket a petárdák hangja. Időnként aranyló zápor világította be az eget.

– Gyilkosságra való éjszaka – tört ki Jappből a szakember. – Egy ilyen éjszakán például senki nem hallana meg egy pisztolylövést.

– Mindig különösnek találtam, hogy ezt nem használják ki jobban a bűnözők – jegyezte meg Hercule Poirot.

– Tudja, Poirot, néha már szinte örülnék, ha maga elkövetne egy gyilkosságot.

– Na de kedves barátom!

– Komolyan, szeretném látni, hogyan fog hozzá.

– Drága Jappem, ha én gyilkosságot követnék el, magának a legcsekélyebb esélye sem volna rá, hogy lássa… hogyan fogok hozzá! Valószínűleg azt sem tudná meg, hogy egyáltalán gyilkosság történt.

Japp vidáman, szeretetteljesen elnevette magát.

– Beképzelt kis ördög maga, tudja? – jegyezte meg elnézően.

Másnap délelőtt fél tizenkettőkor megszólalt Hercule Poirot telefonja.

– Allô?4 Allô?

– Maga az, Poirot?

– Oui, c’est moi.5

– Itt Japp. Tegnap este hazafelé útba ejtettük a Bardsley Gardens közt, emlékszik?

– Igen.

– És arról beszélgettünk, milyen egyszerű volna lelőni valakit, mikor mindenfelé durrog az a rengeteg rakéta meg petárda?

– Hogyne.

– Nos, történt egy öngyilkosság abban az utcában, a 14-es számú házban. A halott egy fiatal özvegyasszony, bizonyos Mrs. Allen. Épp oda indulok. Nincs kedve velem jönni?

– Bocsásson meg, drága barátom, de az öngyilkossági ügyeket olyan fontos személyiségekre szokták bízni, mint ön?

– De gyorsan vág az esze! Nem szokták. Az igazat megvallva mintha az orvosunknak az lenne a véleménye, hogy nem tiszta ügy. Nos, jön? Valami azt súgja nekem, hogy nem ártana.

– Természetesen megyek. Azt mondta, 14.?

– Igen.

Szinte egy időben ért a Bardsley Gardens köz 14. elé Poirot és az autó, melyben Japp ült másik három férfival.

A ház addigra már szemmel láthatólag az érdeklődés középpontjába került. Nagy csoport verődött össze, sofőrök a feleségükkel, kifutófiúk, csavargók, jól öltözött járókelők és megszámlálhatatlan gyerek. Mindannyian tátott szájjal bámulták az épületet.

A lépcsőn egyenruhás rendőr állt, és minden tőle telhetőt elkövetett, hogy távol tartsa a kíváncsiskodókat. Tettre kész fiatalemberek kattogtatták a fényképezőgépüket, és amikor Japp kiszállt a kocsiból, odarohantak hozzá.

– Egyelőre nincs mit mondanom – hárította el őket a főfelügyelő. – Hát megjött – biccentett oda Poirot-nak. – Menjünk is be!

Besiettek a házba, az ajtó becsukódott mögöttük, ők pedig ott álltak egymáshoz préselődve egy létraszerű lépcső aljában.

A lépcső tetején megjelent egy férfi.

– Ide, uram! – szólt le, amikor felismerte Jappet.

Japp és Poirot felment.

A férfi odafönt kinyitott egy ajtót baloldalt. Kis hálószobában találták magukat.

– Gondolom, uram, az a leghelyesebb, ha röviden elmondom, mi történt.

– Úgy van, Jameson – bólintott Japp. – Halljuk!

– A halott bizonyos Mrs. Allen, uram – kezdte a történetet Jameson körzeti felügyelő. – Egy barátnőjével lakott itt, bizonyos Miss Plenderleithszel. Miss Plenderleith nem tartózkodott a házban. Vidékre utazott, csak ma délelőtt tért vissza, és csodálkozott, hogy senkit sem talál itthon. A bejárónő rendszerint kilencre jön. Miss Plenderleith először feljött a szobájába (vagyis ebbe a szobába), azután átment a barátnője szobájába ott szemben. Az ajtó zárva volt. Hiába rángatta a kilincset, hiába kopogott és kiabált, nem kapott választ. Végül nagyon megijedt, és felhívta a rendőrséget. Tíz óra negyvenöt perckor. Azonnal kijöttünk, és fölfeszítettük az ajtót. Mrs. Allen a földön hevert, átlőtt fejjel. Kezében egy Webley .25-ös automata pisztolyt találtunk… minden öngyilkosságra utal.

– Miss Plenderleith most hol van?

– Odalent a nappaliban, uram. Rendkívül higgadt, józan ifjú hölgy. Helyén van az esze.

– Mindjárt beszélek vele. De előbb Brettet szeretném látni.

Kiment a folyosóra Poirot-val, és belépett a szemközti szobába.

– Jó napot, Japp, örülök, hogy megjött – pillantott fel egy magas, idősebb férfi. – Elég furcsa ügy.

Japp közelebb lépett hozzá. Hercule Poirot fürkésző tekintettel nézett körül a szobában.

Jóval nagyobb helyiség volt, mint a másik. Az egyszerű hálószoba volt, ezt a zárt erkélyes hálószobát viszont úgy rendezték be, mint egy nappalit. A falak ezüstszínűek, a mennyezet smaragdzöld. Az ablakon modern mintás, ezüst-zöld függöny. A smaragdzöld selyemtakaróval borított heverőn sok arany- és ezüstszínű párna. Magas antik diófa szekreter és fiókos szekrény, csillogó krómozású modern székek. Az alacsony üvegasztalon öblös hamutartó, tele cigarettacsikkel.

Hercule Poirot beleszimatolt a levegőbe. Aztán odalépett Japp mellé, aki a holttestet nézte.

Huszonhét év körüli fiatal nő teste hevert a földön, mintha az egyik krómszékről esett volna le. A haja szőke, az arca finom vonású, szinte festetlen. Csinos, sóvár, talán kissé butácska arc. A fej bal oldalán alvadt vércsomó. A jobb kéz ujjai apró pisztoly köré fonódtak. A nő egyszerű, magas nyakú, sötétzöld ruhát viselt.

– Mi a baj, Brett? – nézte Japp az élettelen testet.

– A helyzete stimmel – mondta az orvos. – Ha főbe lőtte magát, pontosan így kellett a padlóra csúsznia a székből. Az ajtót belülről bezárták, és az ablakot belülről rögzítették.

– Ez stimmel, azt mondja. Akkor mi a baj?

– Nézze meg a pisztolyt. Nem nyúltam hozzá, várom az ujjlenyomatosokat. De azért jól látni, mire gondolok.

Poirot meg Japp letérdelt, és alaposan szemügyre vették a pisztolyt.

– Látom – állt föl Japp. – A kéz hajlása. Úgy látszik, mintha fogná, de valójában nem fogja. Van még valami?

– Van bizony. A jobb kezében tartja a pisztolyt. És most nézze meg a sebet. A pisztolyt közvetlenül a bal fül fölött tartották a fejhez… érti, a bal fül fölött!

– Aha – bólintott Japp. – Ez a jelek szerint eldönti a kérdést. Nem tarthatta a pisztolyt és süthette el ebből a helyzetből a jobb kezével.

– Szerintem merő képtelenség. Átnyúlhat ugyan, de kétlem, hogy el is tudná sütni a fegyvert.

– Ez tehát egyértelmű. Valaki más lőtte le, és megpróbálta öngyilkosságnak feltüntetni. De mi van a bezárt ajtóval és ablakkal?

– Az ablakot becsukták és bereteszelték – válaszolt a kérdésre Jameson felügyelő –, az ajtónak viszont, bár zárva volt, nem találtuk meg a kulcsát.

– Hát igen, ez súlyos baklövés – bólintott Japp. – Akárki volt a tettes, távozóban bezárta az ajtót, és remélte, hogy senki sem fogja hiányolni a kulcsot.

– C’est bête, ça!6 – dünnyögte Poirot.

– Ugyan már, Poirot. Még hogy butaság?! Ne mérjen mindenkit a saját ragyogó intellektusához, öregem! Az igazat megvallva az ilyesféle apró részletek könnyen elkerülik az ember figyelmét. Az ajtó zárva van. Be kell törni. Ott hever egy nő holtan… kezében pisztollyal… semmi kétség, öngyilkosság… mielőtt elkövette, magára zárta az ajtót. Nem kutatnak a kulcs után. Tulajdonképpen nagy szerencse, hogy Miss Plenderleith azonnal a rendőrséghez fordult. Megkérhetett volna egy-két sofőrt az utcából, hogy törjék fel az ajtót… és akkor a kulcsügy szóba sem kerül.

– Hát, alighanem így van – bólintott Hercule Poirot. – A legtöbben így jártak volna el. Az emberek általában csak a legvégső esetben fordulnak a rendőrséghez, igaz? – Még akkor sem vette le a szemét a holttestről.

– Magának szemet szúrt valami? – kérdezte Japp hanyagul, de a tekintete csupa figyelem volt.

Hercule Poirot megrázta a fejét. – Csak az óráját néztem – hajolt előre, s ujja hegyével megérintette a kecses, ékkövekkel díszített karórát, amelyet fekete moarépánt rögzített a pisztolyt tartó kéz csuklójához.

– Csinos kis jószág. Szép pénzbe kerülhetett – állapította meg Japp. – Gondolja, hogy van itt valami? – nézett fürkészően Poirot-ra.

– Nos… nem lehetetlen.

Poirot odasétált a lehajtható lapú szekreterhez, melynek elegáns tárgyait úgy válogatták össze, hogy illeszkedjenek a szoba színeihez. Középen tömör ezüst tintatartó, előtte csinos zöld lakkmappa, tőle balra smaragdzöld üveg tolltartó, azon ezüst tollszár, egy rúd zöld pecsétviasz, egy ceruza és két bélyeg. A mappától jobbra asztali naptár, amely a hét napját, a dátumot és a hónapot mutatta. Volt még egy kis üvegedény söréttel töltve, benne élénkzöld lúdtoll. Poirot kivette, és megnézte a tollat, de az még sose látott tintát. Nyilvánvalóan csak dísz volt. Írásra a tintafoltos hegyű ezüst tollszárat használták. Poirot a naptárra nézett.

– November ötödike, kedd – mondta Japp. – Igen, az volt tegnap. – Bretthez fordult. – Mikor állt be a halál?

– Tegnap este tizenegy harmincháromkor – vágta rá Brett. Mikor meglátta Japp elképedt ábrázatát, elvigyorodott. – Elnézést, öregem. Csak megjátszottam a detektívregények menő orvosát! Nem tudtam megállni. Az igazat megvallva, mindössze annyit tudok, hogy tizenegy körül történt… esetleg egy órával, de nem többel előbb vagy később.

– Azt hittem, megállt a karórája… vagy ilyesmi.

– Megállt, csakhogy negyed ötkor.

– Az pedig lehetetlen, hogy negyed ötkor ölték meg, ugye?

– Szóba sem jöhet.

Poirot felhajtotta a mappa fedelét, megnézte az itatóst.

– Jó ötlet – bólintott Japp. – De nincs szerencsénk.

A mappában makulátlan fehér itatóspapír. Poirot megnézte a többi lapot is, de hiába. A papírkosárhoz hajolt. Két-három összetépett levél és szórólap. Épp csak kettétépték őket, könnyű volt összerakni. Pénzkérő levél valami veteránsegélyező társaságtól, meghívó egy november harmadikai koktélpartira, bejelentkezés a szabóhoz. A szórólapok közül az egyik egy szőrmekiárusítást reklámozott, a másik áruházi katalógus volt.

– Itt semmi nincs – állapította meg Japp.

– Különös… – jegyezte meg Poirot.

– Arra gondol, hogy az öngyilkosok rendszerint hagynak búcsúlevelet?

– Pontosan.

– Ez is azt bizonyítja, hogy nem öngyilkosság volt – lépett el Japp az asztaltól. – Most behívom az embereimet, hadd lássanak munkához. Mi pedig menjünk, beszélgessünk el ezzel a Miss Plenderleithszel. Jön, Poirot?

Poirot mintha nehezen tudott volna megválni az íróasztaltól és tartozékaitól.

Az ajtóból még egyszer visszanézett a lendületes vonalú, smaragdzöld lúdtollra.

Tartalom

Gyilkosság a csendes házban

A hihetetlen betörés

Halott ember tükre

A rodoszi háromszög

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 589 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License