A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jonathan Lethem: Motherless Brooklyn

Vintage Contemporaries, Vintage Books, a Division of Random House, Inc. New York, 2000

Fordította: Bart Dániel

Tördelte: Ackermann Andrea

Második, javított kiadás

Copyright © 1999 by Jonathan Lethem

All rights reserved.

Hungarian translation © Bart Dániel, 2001, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Elektronikus verzió v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-921-8

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Apámnak

POFA BEMEGY…

Minden a kontextuson múlik. Öltöztess be, és úgy nézz meg. Vásári kikiáltó vagyok, licitvezető, belvárosi performanszművész, nyelveken szóló, részegen szónokló szenátor. Tourette-szindrómám van, amitől be nem áll a szám, bár legtöbbször csak suttogok és sutyorgok, mintha felolvasnék, közben ugrál az ádámcsutkám, rágóizmom kicsiny szívként pumpál, hangom fojtott, csöndesen, önmaguk kísérteteként potyognak belőlem a szavak, üresen, mint a tökmag héja, monoton, hangtalan. (A Dick Tracyben csakis Motyogó lehetnék.) Ilyen csökevényes formában árasztja a szavakat agyam bőségszaruja a világra, amelyek úgy csiklandozzák a valóságot, mint egy zongora billentyűzetét a futamok. Cirógatják, böködik. Láthatatlan hadsereg, békefenntartó misszió, békés csürhe. Ártalmatlanok. Békítgetnek, értelmezgetnek, masszírozgatnak. Amerre járnak, kisimítják az egyenetlenségeket, fölcsippentgetik a szöszöket, sorba állítják a kiskacsákat, visszarendezgetik a golfpálya fölszakadt gyeptégláit. Számba veszik és kifényesítik az ezüstöt. Barátságosan rápaskolnak az öregasszonyok hátsójára, hadd vihogjanak. Csakhogy – és itt a bökkenő – amikor már túl nagy a tökély, amikor a felületek már tükörfényesek, amikor már sorban állnak a kiskacsák, és már minden öregasszony elégedett, akkor az én kis hadseregem fellázad, és betör a boltokba. Kapjon csak ez a valóság egy döfést ide, egy döfést oda: kell egy szövéshiba a szőnyegbe. Szavaim idegesen rángatják a szálakat, fogást keresnek, gyenge pontot, védtelen fület. Ilyenkor jön rám az inger, és muszáj ordítanom: templomban, óvodában vagy egy zsúfolt moziban. Először csak viszketésszerűség, oda se neki. De a viszketésből rövidesen áradás lesz, amely ostromolja a repedező gátat. Noé vízözöne. Ilyen viszketés az egész életem. Már jön is. Füleket befogni! Bárkát építeni!

– Kabbeeeeeee! – üvöltöm.

– Teleanaszám – válaszolta Gilbert Coney a hangoskodásomra; hátra se fordult. Alig értettem meg, hogy azt mondja: „Tele van a szám”, ami igaz is volt, meg vicces is, bár nem túlságosan. Ritkán tesz megjegyzéseket, hozzászokott már a nyelvi rángógörcseimhez. Odalökte mellém a kocsi ülésén a hamburgereszacskót, össze is gyűrődött. – Nyomlegészbe.

Nem sokat törődtem vele. – Kabbekabbekabbeeeeeeee! – rikoltottam újfent, hogy kicsit lecsapoljam a fejemben gyűlő feszültséget. Így már jobban tudtam koncentrálni. Kivettem egy White Castle-féle minihamburgert, és kicsomagoltam. Leemeltem a zsömle tetejét, hogy szemügyre vehessem a négyzethálót, amit a sütőrostély égetett a darált hús felületébe, meg a nyálkásan fénylő hagymakockákat. Nálam ez is kényszeres. Muszáj belenéznem a hamburgerbe, ki kell élveznem a gépi fasírt és a ragacsos, sült trutymó ellentétét. A Káosz és a Terv. Aztán azt tettem, amit Gilbert tanácsolt: lenyomtam egészben. Ültömben hátrafordultam, kinéztem az épületre, és miközben lenyelhető darabkákra daráltam a falatot, a fejemben egy régi reklámszöveg motoszkált: Egy tucat jóllakat.

Az evéstől nagyon el bírok lazulni.

A Keleti 84. utca 109-es számot figyeltük. Magányos magánház a hatalmas, recepciós bérházak között, amelyek kapuin úgy imbolyogtak ki-be a biciklis szállítók a kínai kajás zacskókkal, mint fáradt molyok a novemberi szürkületben. Yorkville-ben vacsoraidő volt. A tárgyban már megtettük a magunkét Gilbert Coney-val, amikor idefelé jövet a Spanyol Harlem felé kerültünk a hamburgerért. Manhattanben már csak egy ilyen White Castle maradt, a Keleti 103. utcában. És nem olyan jó, mint némelyik külvárosi. Már nem lehet nézni, hogyan készítik a kaját, és bevallom, bennem már felmerült a gyanú, hogy gőzölés helyett talán már ezek is mikrózzák a zsömlét. Kár. Fogtuk az ekképp elcseszett hamburgert meg a krumplit, visszagurultunk a belvárosba, leálltunk a megadott cím előtt az úttesten, és vártuk, hogy felszabaduljon egy parkolóhely. Csak pár percig tartott, de ezalatt mindkét oldalról kiszúrtak a portások: levették, hogy nem ide tartozunk, és szaglászni jöttünk. A Lincolnnal voltunk, nem bérautós rendszáma volt, és más jelzés se mutatta, hogy kölcsönzőből való. Meg aztán melákok is vagyunk. Lehet, hogy zsarunak néztek minket. Nem számít. Rágtunk és figyeltünk.

Nem mintha tudtuk volna, mi a feladatunk. Minna úgy küldött ide, hogy nem mondta meg, mi a célja, amit már megszoktunk, a cím viszont szokatlan volt. A Minna Ügynökség megbízatásai általában Brooklynban marasztaltak bennünket, azon belül is főleg a Court Street környékén. Frank Minna szövetségesei és ellenségei mind a Carroll Gardens és a Cobble Hill alkotta sakktáblán játszanak, ahol én, Gil Coney meg a többi Minna-fiú vagyunk a bábok. Sőt, néha úgy éreztem, olyanok vagyunk, mint a Monopoly-figurák, amelyeket körbe-körbe tologatnak. Itt a felső East Side-on nem a megszokott terepasztalunkon jártunk – mintha a Candyland helyett a Cluedóba tévedtünk volna.

– Mi az a kiírás? – kérdezte Coney. Fényes állával a ház kapuja felé bökött. Odanéztem.

– Yorkville Zendo – betűztem a kapu réztábláját. Lázas agyam ledarálta a szavakat, és érdeklődve megállt a legszokatlanabbnál. – Kabbe, zendó! – motyogtam összeszorított foggal.

Gilbert ezt úgy értelmezte, igen helyesen, hogy a szó szokatlanságát ízlelgetem. – Tényleg, mi az a zendó? Mi az?

– Talán olyan, mint a zen – mondtam.

– Arról se tudom, micsoda.

– Tudod, buddhizmus – feleltem. – Van is olyan, hogy zen mester.

– Mi az a zen mester?

– Olyan, mint a kungfu mester.

– Brrr – így Coney.

A kis detektívmunka után visszatértünk az álmos csócsáláshoz. Természetesen az agyam, mint mindenféle beszéd után, ha kis lángon is, de tovább rotyogtatta a visszhangfőzeléket – nemtom zendó, zenfu tenger, fengsui mester, kungsu tarja, zen fing, kabbe! –, de most, hogy ott volt a sok kicsomagolható, megvizsgálható és elpusztítható hamburger, nem kellett hangosan kimondanom. Már a harmadiknál tartottam. A számba gyűrtem, felpillantottam a 109-es ház kapujára, de úgy kaptam fel rá a fejem, mintha ezalatt közelebb lopakodott volna. Coney és a többi Minna-fiú imádott velem megfigyelésre járni, mert a kényszerességemnek köszönhetően félpercenként megnézem a helyszínt vagy kérdezek valamit, amivel megspórolom nekik a nyaktekergetést. Hasonló okok miatt vagyok népszerű a lehallgatásoknál is. Ha kapok pár kulcsszót, amire figyelnem kell, másra se bírok gondolni, és ha meghallok valamit, ami akár csak távolról is emlékeztet a kulcsszavakra, majd kiugrom a bőrömből. Ez a feladat rajtam kívül mindenki mást édes álomba ringatna.

A hamburger numeró hármat rágcsáltam, és megfigyelés alatt tartottam a Yorkville Zendo bejáratát, ahol semmi sem történt, közben pedig izgatottan motoztam a White Castle-ös papírzacskóban, hogy tényleg maradt-e még három. Tizenkettes csomagot vettünk, és Coney nemcsak azt tudta, hogy nekem hat mindenképp kell, hanem azt is, hogy így a kedvembe jár, mert azzal, hogy egyezteti a hamburgerek számát, csiklandozza kényszeres tourette-es ösztöneimet. Gilbert Coney egy nagy ló, de arany szíve van. És az is lehet, hogy csak tanulékony. Kényszereim és tikkelésem mulattatta a Minna-fiúkat, de persze fárasztó is volt, berágtak és kiborultak tőle.

Jött egy nő, és a kapuhoz lépett. Rövid, sötétbarna haja volt, és szögletes szemüvege, ennyit láttam belőle, mielőtt hátat fordított. Tengerészkabát volt rajta. Fiús frizurájának tincsei felkunkorodtak a tarkóján. Huszonöt éves lehetett, de lehet, hogy csak tizennyolc.

– Bemegy – mondta Coney.

– Nézd, kulcsa is van – mondtam én.

– De mit akarhat tőlünk, Frank?

– Csak figyelj. Írd föl. Mennyi az idő?

Coney összegyűrte a hamburgere zacskóját, és a kesztyűtartóra mutatott: – Írjad te. Hat negyvenöt van.

Felpattintottam a kesztyűtartót – kellemesen tompa hangon kattant a műanyag zár, amiből mindjárt tudtam, hogy meg kell majd ismételnem, vagy legalábbis meg kell próbálnom utánozni –, és kivettem a kis jegyzetfüzetet. Leírtam, hogy LÁNY, de át is húztam. NŐ, HAJ, SZEMÜVEG, KULCS, 6:45. A jegyzeteket magamnak készítettem, hiszen csak szóban kellett beszámolnom Minnának. Ha egyáltalán. Mert az is elképzelhetőnek látszott, hogy csak azért küldött ide minket, hogy ráijesszünk valakire, vagy valami szállítmányra várjunk. Letettem a jegyzetfüzetet a hamburger mellé az ülésre, aztán bepattintottam a kesztyűtartó ajtaját, és még hatszor megismételtem a tompa kettyenést, ami annyira tetszett: enyhítette a fejemben a nyomást. Ma este a hatos lett a szerencseszámom: hat hamburger, hat negyvenöt. Legyen hat pattintás.

Nekem a dolgok számlálása, fogdosása, meg a szavak ismételgetése mind ugyanaz. A Tourette-szindróma valójában életfogytiglani fogócska, amelyben állandóan utolér a világ (vagy az agyam, ami ugyanaz). Én meg a világot: apádütés van.

Lehet vajon másképp is? Ha valaki játszott már ilyet, tudja.

– Fiúk! – hallatszott egy kiáltás az utca felől, mire mindketten meglepődtünk.

– Frank! – ocsúdtam fel.

Minna volt az. Ballonkabátja gallérja a szél elleni védekezésül körben fel volt hajtva, de ez sem fedte el teljesen borotválatlan, csibészes vigyorát; úgy bazsalygott, mint Robert Ryan a Vad bandában. Odaguggolt az ablakomhoz, mintha nem akarná, hogy a Yorkville Zendóból meglássák. Nyikorgó taxik döccentek a mögöttünk lévő kátyún. Leeresztettem az ablakot, és kényszeresen kinyúltam, hogy megérintsem a bal vállát – szokásos mozdulat, már észre sem veszi. Mióta is? Vagy tizenöt éve, amióta tizenhárom évesen először jöttek rám a kényszeres mozdulatok, és az akkor huszonöt éves, bomberdzsekis fickó válla felé nyúltam. Tizenöt éve tapogatom, lapogatom. Ha Frank Minna nem hús-vér ember, hanem szobor lenne, azt a részt már fényesre csiszoltam volna, ahogy a turisták sokasága fényesíti az olasz templomok bronzmártírjainak orrát és lábujjait.

– Te mit csinálsz itt? – kérdezte Coney. Tudta, hogy valami fontosról lehet szó, ha maga Minna is idejött, ráadásul külön, noha bármikor megkérhetett volna minket, hogy vegyük fel valahol. Valami bonyolult dolog folyik itt, és bármennyire meglepő is, mi, statiszták már megint ki vagyunk hagyva belőle.

Résnyire nyitott szájjal, hangtalanul suttogtam: megfigyelünk, felfigyelünk, kifigyelünk.

– Adj már egy cigit – kezdte Minna. Coney áthajolt rajtam, és odakínált neki egy doboz Pall Mallt. Az egyik szál pár centire előre volt tolva, hogy a főnök könnyebben kicsippenthesse. Minna a szájába vette és rágyújtott, szemöldökét ráncolva koncentrált, hogy a gallérja szélével fedezze az öngyújtó lángját. Letüdőzte a füstöt, majd befújta a mi légterünkbe. – Akkor most figyeljetek – mondta, mintha nem csüngtünk volna a szavain már amúgy is.

Tőről metszett Minna-fiúk.

– Bemegyek – mondta Minna, összehúzott szemmel méregetve a zendót. – Föntről kinyitják a kaput. Én kitárom, te – intett fejével Coney felé – elkapod, belépsz, de nem tovább, és ott vársz a lépcső aljánál.

– És ha lejönnek eléd?

– Ezen majd akkor gondolkodunk, ha megtörténik – zárta le a vitát Minna.

– Na jó, de mi lesz, ha… – Minna leintette, mielőtt befejezhette volna, pedig Coney csak arra várt, hogy elmagyarázzák neki a szerepét. Arra aztán várhatott.

– Lionel… – kezdte Minna.

Lionel a nevem. Ahogy Frank meg a Minna-fiúk ejtették, szinte úgy hangzott: álljon el. Lionel Essrog. Szálljon el.

Károg el Pisszmog.

Tályogos Észrög.

Hályogos Maszlag.

Meg ilyenek.

Saját nevem volt az eredeti rágógumiszó, mára már vékony szálakra csócsálva hever visszhangos koponyám padlóján. Szottyadt, és az ízt már rég kirágtam belőle.

– Nesze! – Minna egy rádiót meg egy fülhallgatót ejtett az ölembe, aztán megpaskolta a belső zsebét. – Be vagyok drótozva. Azon a bigyón keresztül jövök majd élőben. Nagyon figyelj! Ha azt mondom, hogy akkor se, ha az életem függne tőle, akkor kiszállsz a kocsiból, bekopogsz a kapun, Gilbert beenged, mind a ketten felrohantok, és a lehető leggyorsabban megkerestek. Okés?

Izgalmamban majdnem kiszaladt a számon, hogy kabbe, pöcsmaláta, de gyorsan visszaszívtam, lenyeltem, és nem mondtam semmit.

– Nincs nálunk – mondta Coney.

– Mi? – kérdezte Minna.

– Műszer. Nincs műszerünk.

– Ne műszerezzél már, Gilbert. Mondd, hogy pisztoly.

– Nincs pisztolyunk.

– Még jó, hogy nincs. Ezért bírok éjszaka aludni. Mert nincs fegyveretek. Nekem ti egy hajtűvel vagy egy harmonikával se jöjjetek utánam a lépcsőn felfelé, faszikáim, nemhogy pisztollyal. Nálam van fegyver. Ti csak megjelentek.

– Bocs, Frank.

– Még egy meggyújtatlan cigivel sem, még egy redves csirkecombbal sem.

– Bocs, Frank.

– Na, ide figyelj! Ha meghallod, hogy azt mondom: egy pillanat, csak ki kell mennem a mosdóba, ez azt jelenti, hogy kijövünk. Akkor te elmész Gilbertért, visszaültök a kocsiba, és felkészültök, hogy kövessetek. Érted?

Tem, tem, tem, ér-tet-tem, zakatolta az agyam. Csák, csák, csák, kis-ka-csák.

Közben fennhangon azt mondtam: – Élet függne, rohanj ürge. Ki kell menni mosdóba, be kell ülni autóba.

– Zseniális, Gyagyás – mondta Minna. Belecsípett az arcomba, és elpöckölte a cigit: bukfencezett egyet a járdán, és szikrákat hányt. A szeme a távolba révedt.

Coney kiszállt az autóból, én meg körbeszaladtam a vezetőüléshez. Minna ráütött a motorháztetőre, de csak egyszer, mintha egy kutya nyakára paskolt volna a becsületesen teljesített „Maradsz!” parancs után, majd feltartott ujjával lelassítva Coney-t, elsuhant az első lökhárító előtt, odament a 109-es kapuhoz, és megnyomta a Zendo tábla alatti csengőt. Coney a kocsinak dőlve várakozott. Felraktam a fülhallgatót, és tisztán hallottam, hogy Minna az aszfalthoz dörzsöli a cipőjét. Működik a dolog. Amikor felnéztem, láttam, hogy a tőlünk jobbra lévő, nagy bérház portása minket figyel, de egyelőre mást nem csinált.

A kapucsengő hangját élőben is és a dróton is hallottam. Minna bement, kivágva a kaput. Coney odaugrott, elkapta, és ő is eltűnt odabent.

Fölfelé tartó léptek, egyelőre semmi beszédhang. Hirtelen két világban kezdtem élni. Szemem és reszkető testem a parkoló Lincoln vezetőüléséből figyelte a felső East Side hétköznapi utcai életét: kutyasétáltatókat, pizzafutárokat, felnőttnek öltözött fiúkat és lányokat, akik öltönyben didergik végig az utat a high-tech bárokig, a lassan beinduló éjszakai életet. Mindeközben az agyam Minna házon belüli haladásának neszeiből próbált hangképet rajzolni. Még nem találkozott senkivel, de úgy éreztem, tudja, hol jár, bőrcipője nyikorgott a parkettán, recsegett a lépcső, aztán egy kis szünet, talán ruha suhogása, majd két fahangú döccenés, és halkabban folytatódtak a léptek. Minna levette a cipőjét.

Felcsönget, aztán meg belopakodik? Ennek semmi értelme. De ebben a történetben eddig minek volt értelme? Kihalásztam még egy hamburgert a zacskóból – hat hamburger, hogy visszaállítsuk a rendet az értelmetlen világban.

– Frank! – szólalt meg egy hang a fülhallgatóban.

– Eljöttem – mondta Minna fáradtan. – Pedig nem kellett volna. Előbb neked kéne rendet csinálnod a te térfeleden.

– Jogos – felelt a másik hang. – De azóta kicsit bonyolódtak a dolgok.

– Tudnak a házszerződésről – mondta Minna.

– Nem, azt nem hiszem. – a hang furcsán nyugodt és megnyugtató volt. Ismerősnek tűnt. Vagy inkább csak Minna válaszainak ritmusa volt ismerős – olyasvalakivel beszélt, akit jól ismert. De kivel?

– Gyere be, beszélgessünk – mondta a hang.

– Miről? – kérdezte Minna. – Miről kéne beszélnünk?

– Hallgass magadra, Frank.

– Szerinted azért jöttem, hogy magamat hallgassam? Azt otthon is megtehetem.

– És meg is teszed? – Kihallottam a hangból a mosolyt. – Gyanítom, hogy nem olyan gyakran, és nem olyan mélyen, mint tehetnéd.

– Hol van Ullman? – kérdezte Minna. – Itt van nálad?

– Ullman a belvárosban van. Te mész el hozzá.

– Bazmeg.

– Nyugalom.

– Te azt mondod: nyugalom, én meg azt mondom: bazmeg.

– Jellemző.

– Ja. Akkor felejtsük el az egészet.

Megint puha léptek, aztán ajtócsukódás. Csilingelés, talán egy üveg és egy pohár, italtöltés. Bor. Nekem is jólesett volna valami lötty, de csak csócsáltam a hamburgert, bámultam kifelé a szélvédőn, és közben beindult az agyam: jellemző, fellengző, ellenző, ellengőz. Eszembe jutott, hogy felírok még valamit. Kinyitottam a füzetet, és a NŐ, HAJ, SZEMÜVEG alá odakörmöltem, hogy ULLMAN a BELVÁROSBAN, Hugyman a Bélsárosban. Lenyeltem a hamburgert, az állam és a torkom megfeszült, és nekiveselkedtem egy újabb kivédhetetlen koprolatikus tikknek. – Szard össze magad, Bailey! – mondtam hangosan, noha nem is volt hallgatóság.

A Bailey név mélyen bent ült tourette-es agyamban, de meg nem tudnám mondani, miért. Soha nem ismertem senkit, akit így hívtak volna. Talán Bailey volt az akárki, mint George Bailey Az élet csodaszépben. Képzeletbeli hallgatóságomként neki jutott magányos káromkodásaim oroszlánrésze – a jelek szerint szükségem van valamilyen célpontra. Ha egy tourette-es az erdőben sétál, és senki sem hallja, vajon hangosan káromkodik-e? Valószínűleg Bailey az én válaszom erre a találós kérdésre.

– Az arcod elárul, Frank. Te legszívesebben kinyírnál valakit.

– Lehet, hogy veled kezdem.

– Nem szép, hogy engem hibáztatsz, amiért a nő kicsúszott a kezed közül.

– A te hibád, hogy hiányzik neki a rama-lama-ding-dongja. Te beszélted tele a fejét ezekkel a szarságokkal.

– Tessék, ezt kóstold meg. (Talán valami italt kínál?)

– Éhgyomorra? Kösz, nem.

– Kár. Mindig elfelejtem, milyen fájdalmaid vannak, Frank.

– Elmész a picsába.

– Le vagy szarva, Bailey! – a tikkelés mindig akkor a legsúlyosabb, ha ideges vagyok, mivel a stressz felpörgeti a Tourette-et. És ebben az akcióban nagyon idegesített valami. A beszélgetés, amit lehallgattam, túlságosan bizalmas volt, a célzások mind pontosak, de külsősnek érthetetlenek, mintha minden szó mögött hosszú évek közös üzletelése bújna meg.

Na és hol a sötétbarna hajú lány? Vajon ott van ő is a szobában Minnával és fölényes beszélgetőpartnerével, csak épp nem beszél? Vagy valahol teljesen máshol? Idegesítő volt, hogy egyszerűen nem bírom elképzelni a ház belsejét. Ez az a nő, akiről beszéltek? Valószínűtlen.

És mi az a rama-lama-ding-dong? Nem engedhettem meg magamnak a luxust, hogy eltűnődjek ezen. Félretoltam egy sor tikket, megpróbáltam nem rágódni olyasmiken, amiket nem értek.

A kapura pillantottam. Coney biztosan ott áll még mögötte. Szerettem volna hallani már azt az akkor se, ha az életem függne tőlé-t, hogy rohanhassunk fel a lépcsőn.

Egyszer csak kopogtak a kocsi ablakán. A portás volt az, aki már az előbb is felfigyelt ránk. Mutatta, hogy húzzam le az ablakot. Ráztam a fejem, hogy nem, de csak hadonászott. Végül engedelmeskedtem, és kivettem az egyik fülemből a fülhallgatót, hogy halljam, mit mond.

– Mi van? – kérdeztem háromszorosan is összezavarodva: az automata ablakemelő elcsábította locska tudatomat, és arra késztetett, hogy céltalanul fel-le nyomogassam. Próbáltam fékezni magam.

– A barátja szeretne magával beszélni – mondta a portás, és a saját épülete felé mutogatott.

– Mi van? – Ezt már végképp nem értettem. Tekergettem a nyakamat, hogy mögé nézzek, de senkit sem láttam az épület előtt. Közben Minna is mondott valamit a fülhallgatóban. De nem azt, hogy mosdó, és nem is azt, hogy függne tőle.

– A barátja – ismételte a portás otromba kelet-európai akcentussal; lengyel vagy cseh lehetett. – Magát hívja. – Vigyorgott, élvezte a zavaromat. Éreztem, hogy eltúlzom a szemöldökráncolást, egy tikk, meg akartam neki mondani, hogy fagyassza be a vigyorgást: bármit is lát, az nem rá tartozik.

– Milyen barátom? – kérdeztem. Minna és Coney odabent voltak, észrevettem volna, ha megmozdul a zendó kapuja.

– Azt üzeni, ha maga várja, ő készen áll – gesztikulált a portás. – Beszélni akar magával.

Közben Minna hangja a fülhallgatóból: – …összekoszolni a szép márványpadlót…

– Maga összetéveszt valakivel – mondtam a kapusnak. Pöcsinger! Megrándult az arcom, kihessegettem gondolataimból a portást, és megpróbáltam a fülhallgatóra koncentrálni.

– Jól van, na – méltatlankodott az ajtónálló. Fölemelte a kezét. – Én csak üzenetet hoztam, barátom.

Megint leeresztettem az ablakot, és végre sikerült lefejtenem az ujjaimat a gombról. – Semmi baj – feleltem, és visszanyeltem még egy pöcsingert, magas, vonyító kutyahangot produkálva inkább, valahogy így: picsííínger! – De nem hagyhatom itt a kocsit. Mondja meg a barátomnak, ha beszélni akar velem, jöjjön ki, és itt beszéljünk. Rendben, barátom? – Hirtelen úgy tűnt, gyanúsan sok barátra tettem szert, és egyiknek sem tudtam a nevét. Megint ösztönösen hessegetni kezdtem a kezemmel, jól jött ez a tikk-gesztus kombó, amivel vissza akartam küldeni ezt a bohócot az ajtajához.

– Nem, nem. Azt mondta, hogy maga jöjjön be.

– …eltöröm a karod… – véltem hallani Minnát.

– Akkor kérdezze meg a nevét – mondtam elkeseredetten. – Aztán jöjjön vissza, és mondja meg a nevét.

– Beszélni akar magával.

– Oké, bazmegportás, mondd meg neki, hogy mindjárt odamegyek! – Felcsusszantottam az ablakot az orra előtt.

– …ki kell mennem a mosdóba…

Kinyitottam a kocsi ajtaját, félrelöktem a portást, odamentem a zendó kapujához, és hat nagyot koppantottam rá. – Coney! – sziszegtem. – Gyere ki!

A fülhallgatón hallottam, hogy Minna bezárja maga mögött a fürdőszoba ajtaját, és megereszti a vizet. – Remélem, hallottad, Dinka – suttogta a mikrofonba egyenesen nekem. – Beszállunk egy kocsiba. Maradjatok a nyomunkban. Csak ügyesen, fiúk.

Coney felrántotta a kaput.

– Jön le – mondtam, és leszedtem a fülhallgatót.

– Oké – mondta Coney tágra nyílt szemmel. Most az egyszer ott álltunk az akció sűrűjében.

– Te vezetsz – mondtam, és az ujjammal az orra hegyéhez értem. Úgy hessentett el, mint egy legyet. Bekászálódtunk a kocsiba, és Coney fölpörgette a motort. A kihűlt hamburgereket meg a papírokat a hátsó ülésre dobtam. Az idióta portás eltűnt a házában. Egyelőre félretettem magamban a pasast.

Előremeredve ültünk, a kocsit beborította a saját füstje, finoman rázkódva várakozott. Gondolataim száguldottak: Kövesd azt a járgányt! A hollywoodi bálványt! Törd szét a márványt! Az állkapcsom dolgozott, lassan visszanyeldestem a szavakat, hogy csendben maradhassak. Gilbert keze a kormányt markolta, az enyém csendes kolibriremegéssel dobolt az ölemben.

Mifelénk ez számít nyugisnak.

– Nem látom – mondta Coney.

– Türelem. Valószínűleg nem egyedül jön ki. – Valószínűleg, savószínűleg. Az egyik fülhallgatót a fülemhez tartottam. Beszéd nem hallatszott, csak valami dobogás, talán a lépcsőn mentek.

– De mi lesz, ha egy mögöttünk álló kocsiba szállnak be? – kérdezte Coney.

– Ez az utca egyirányú – feleltem idegesen, de azért hátrapillantottam, hogy megvizsgáljam a mögöttünk parkoló kocsikat. – Elengedjük őket.

– Figyu! – figyelmeztetett Coney.

Megjelentek, kicsusszantak a kapun, és mialatt én elfordultam, elénk kerültek: Minna meg egy másik férfi, egy óriás, fekete kabátban. Ha kettőtíz nem volt, akkor egy centi sem, a vállai meg mintha ki lettek volna tömve, vagy angyalszárnyakat rejtegetett volna a kabátja alatt. Vagy talán a kis fekete hajú lány volt alágyömöszölve, és mint egy élő hátizsák, úgy lógott a góliát vállán. Ez az óriás lenne a behízelgő szavú ember? Minna megelőzte az óriást, mintha le szeretne rázni minket, pedig inkább húznia kellene az időt, hogy nekünk is legyenek esélyeink. De miért? Talán egy pisztolycső nyomta a hátát? Az óriás keze zsebre volt dugva. Valamiért úgy képzeltem, vekniket vagy hatalmas rúd szalámikat markolászik a zsebében, elemózsiát dugdos a kabátjában, ezt eszi télen uzsira.

De lehet, hogy ezt csak a saját megnyugtatásomra képzeltem így, hiszen kenyérrel nem lehet lőni, és akkor ebben a felállásban Minnánál lenne az egyetlen lőfegyver.

Néztük hülyén, amint áthaladnak két parkoló kocsi között, beülnek egy mögöttünk álló, fekete kocsi hátsó ülésére, és azonnal el is húznak. Idegességünkben Coney és én arra programoztuk a reakcióinkat, hogy egy parkoló kocsit fognak elindítani, és tessék, már meg is lépnek.

– Nyomás! – mondtam.

Coney vadul tekergette a kormányt, hogy kiszedje a Lincolnt a helyéről, nekicsattant egy lökhárítónak, de olyan erővel, hogy talán be is horpadt. Persze be voltunk szorítva. Farolt, kicsit finomabban megkoccantotta a mögöttünk álló kocsit, de végül megtalálta az ívet, amivel kiszabadulhattunk a helyünkről, csak közben egy taxi viharzott el mellettünk, és közénk került. A fekete kocsi az első sarkon ráfordult a Second Avenue-ra.

– Nyomás!

– Figyelem – mondta Coney. – Rákapcsolok. Fel a szemmel.

– Fel a szemmel? – kérdeztem. – Fel a fejjel, nem? Vagy tartsam nyitva a szemem. – Az, hogy kijavítottam, önkéntelen stresszes reakció volt.

– Ja, azt is.

– A szemem nyitva, a szemem az úton, a fülem a rádión – hirtelen muszáj lett az összes lehetséges változatot felsorolnom. Ennyire idegesítő volt az a fel a szemmel.

– Ja, és pofa be – mondta Coney. Szorosan rajta voltunk a taxin, ami több a semminél (söbb a temminél), mert az legalább nem cammogott. – Mi lenne, ha rátapadnál a fülhallgatóra, ha már ott van a kezedben?

A fülemhez tartottam a hallgatót. A forgalom egyenletes zúgása hallatszott, semmi más, ugyanaz, mint amiért befogtam a fülem, hogy ne halljam. Coney követte a taxit a Second Avenue-ra, ahol a fekete kocsi taxik és más autók sűrűjében engedelmesen várakozott a zöldre. Újra a pályán voltunk, ez biztató volt, de igazából mégis szánalmas, hisz azonnal elvesztettük őket.

Balra húzódtunk, hogy megkerüljük a taxinkat, és beálljunk egy másik mögé, amelyik egy sorban haladt Minna és az óriás kocsijával. Észrevettem, hogy úgy ötszáz méterrel előttünk pirosra váltanak a jelzőlámpák. Na, ez aztán jó foglalkozás rögeszmés-kényszeres embereknek, gondoltam, a forgalomirányítás. Aztán zöldre váltott a lámpánk, és az egész sor nekilódult a kereszteződésnek: fekete és seszínű magánkocsik, meg rikító narancstaxik tarka szőnyege.

– Kerülj közelebb – mondtam, és újra levettem a hallgatót a fülemről. Egy félelmetes tikk tört utat a mellkasomból: – Bazmeg, Pöcsmaláta!

Erre még Gilbert is felfigyelt. – Pöcsmaláta? – a lámpa most nekünk lett zöld, a taxik szemtelenül furakodtak ide-oda, megpróbáltak előnyhöz jutni, de az igazság az, hogy a lámpák ötvenre voltak beállítva, kilövésről tehát szó sem lehetett. A fekete kocsi vezetője olyan türelmetlen volt, mint egy taxis, és a horda elejére tolakodott, de a programozott lámpák mindnyájunkat megszelídítettek, legalábbis amíg le nem fordulunk. Megragadtunk egy kocsival hátrább. Ezzel a követéssel Coney még megbirkózott. Egyelőre.

Rólam viszont ne is beszéljünk.

– Pöcsmeleg egyveleg – mondtam, keresve a szavakat, amelyek kielégíthetnék a kényszert. Mintha megpezsdítette volna a gondolataimat valami, egy igazán eredeti, új tikket szerettem volna generálni. Homlokon csókolt Tourette múzsája. Soha jobbkor. A stressz általában súlyosbítja a tikkelést, de ha van valami feladatom, az összpontosítás nem engedi kitörni. Most jöttem rá, hogy nekem kellett volna vezetnem. Ez a hajsza tiszta stressz, én meg nem bírom mivel lecsapolni.

– Lepereg a tengerig. Peregve szendereg. Pendereg.

– Hát most nem fogunk elpenderedni – mondta Coney szórakozottan, és rástartolt egy megüresedett helyre a jobb oldali sávban.

– Szentereg – hadartam.

– Kímélj meg – hőbörgött Coney. Közben végre bejutottunk közvetlenül a fekete kocsi mögé. Előrehajoltam, próbáltam kivenni, mi van odabent. Három fej. Minna és az óriás a hátsó ülésen, elöl a vezető. Minna mereven előrenézett, az óriás dettó. Föltettem a fülhallgatót, de jól gondoltam: szótlanok voltak. Valaki biztosan tudta, mit csinálnak és hová mennek, de az a valaki véletlenül sem én voltam.

Az 59. utcánál elérkeztünk a zöldhullámunk végére, és egyben a Queensborough hídra való feljutással járó szokásos kellemetlenségek kezdetéhez. A horda lelassult, beletörődött a várakozásba. Coney egy csöppet lemaradt, hogy ne legyünk túl feltűnőek a lámpánál, erre megint becsúszott elénk egy taxi, a fekete kocsi meg ezalatt kilőtt a friss piroson át, épp hogy elkerülve az 58. utcát keresztező forgalom rohamát.

– Anyád!

– Anyád!

Majd kiugrottunk a bőrünkből. Be voltunk ékelődve, képtelenek voltunk utánamenni, és ha megpróbáltuk volna, akkor se tudjuk áttörni a keresztforgalmat. Kényszerzubbonyban éreztem magam. Az volt az érzésem, hogy utolért a sorsunk, Minna balfékei megint pléhre csúsznak. A kétbalkezesek elbaltázzák, hisz azért kétbalkezesek, hogy elbaltázzák. De a fekete kocsi közben elérte a következő piros előtt torlódó járművek tömegét, és látótávolságban, egy háztömbnyivel előttünk megállt. A forgalom cafatokra szakadozott. Egy pillanatig szerencsénk volt, de csak egy pillanatig.

Kétségbeesetten figyeltem. Az ő pirosuk, a mi pirosunk, ide-oda ugrált a tekintetem. Coney is, én is úgy fújtattunk, mint lovak a startkapuban; azt hittük, behozhatjuk a saroknyi lemaradást. Ha nem vigyázunk, a lámpa váltásának puszta látványától lefejeljük a szélvédőt.

Elmúlt a pirosunk, de az övék is, és elég dühítő volt, hogy az ő rajuk nekilódult, a miénk meg alig vánszorgott. Mégis a tömeg volt az egyetlen reményünk. Ők a saját rajuk végén voltak, és úgy látszott, ha elég tömör marad a mezőny, nem tudnak nagyon elhúzni. Mi majdnem a legelején álltunk a saját rajunknak. Hatszor bepattintottam a kesztyűtartó ajtaját. Coney önkéntelenül gyorsított, és nekikoccant az előttünk haladó taxinak, nem túl keményen, de azért észrevettem egy ezüstcsíkot a taxi lökhárítójának sárga festésén. – Le van szarva, meg ne álljunk – mondtam. A taxis se gondolkodott másképp. Keresztülsüvítettünk az 59. utcán, taxik és kocsik vad rodeójában, dacolva a közlekedési lámpák megmásíthatatlan törvényével. A mi rajunk eleje megszökött, beérte az övék lemaradozó végét, és a kettő egymásba folyt, mint az űrhajók a régi videojátékokban. A fekete kocsi agresszíven váltogatta a sávokat. Furakodva nyomultunk utána, és már nem próbáltuk álcázni az üldözést. Csak úgy suhantak mellettünk a háztömbök.

– Fordulj! – üvöltöttem. – Taposs bele! – Megragadtam az ajtó kartámaszát, mert Coney, aki kezdett belejönni a dologba, a tér törvényeinek fittyet hányva, sikoltó gumik és horpadó krómok között egy lendületre három zsúfolt sávon vitte át a kocsit. Elhallgattak a tikkjeim – a stressz egy dolog, de a zsigeri félelem valami egészen más. Mint amikor a repülőgép rázósan landol, és a benne ülők minden idegszálukkal arra összpontosítanak, hogy stabilizálják. Így szuggerálom most magamba én is, hogy én irányítok bizonyos dolgokat, amiket valójában nem (ebben az esetben a kormányt, Coney-t, a gravitációt, a súrlódást, satöbbit). Ez éppen elég munkát adott az adott pillanatban. A víz alá nyomta a Tourette-emet.

– Harminchat – mondta Coney, amikor már a mellékutcában zötyögtünk.

– Mi harminchat?

– Nemtom. Valami.

– Alagút. Queens.

Volt ebben valami megnyugtató. Az óriásék mondhatni a mi pályánk felé igyekeztek. A mi kerületeink felé, ha nem is épp Brooklynba. Sűrűsödő sorokban cammogtunk az alagút két sávja felé, a fekete kocsi biztos távolságban, két verdával előttünk. Feketén fénylettek az ablakai, a mocskos csempével kirakott városi ütőeret szegélyező neoncsíkok tükröződtek bennük. Kicsit ellazultam, jól beszívtam a levegőt, és kipréseltem egy fogcsikorgatós, vigyori kabbét, csak hogy lássam, megy-e.

– Útvám.

– Micsoda?

– Alagútdíj. A queensi oldalon kell kipengetni.

Belekotortam a zsebembe. – Mennyi?

– Három-ötven, azt hiszem.

Mire az alagút elfogyott, és a két sáv szétágazott a hat-hét fizetőbódé irányába, éppen kiguberáltam, csodásan kijött: három egydolláros, egy negyeddolláros, egy tízcentes meg három ötcentes. A markomba fogtam. – Ne ragadj le mögöttük – mondtam. – Menj át egy gyors sávba. Vágj be valaki elé.

– Mindjárt – mondta Coney, és a megfelelő szöget keresve kilesett. Miközben jobb felé araszolt, a fekete kocsi kiugrott a sorból, és élesen balra kanyarodott.

Néztünk, mint a moziban.

– Emmegmi?

– Bérlet – mondtam. – Bérletük van.

A fekete kocsi ráfordult az üres bérletes sávra, és áthajtott a kapu alatt. Közben Coney bekönyörgött minket a „Csak pontos összeg vagy zseton” feliratú sorba.

– Menj utánuk! – mondtam.

– Próbálok – mondta Coney, láthatóan megrökönyödve a helyzet alakulásán.

– Menj balra! – kiabáltam. – Menj a bérleteshez!

– De nekünk nincs bérletünk – nyögte Coney fájdalmas grimasszal, és megint bemutatta azt a különleges képességét, hogy bármikor képes visszacsúszni a gyermeki állapotába.

– Nem számít!

– De mi…

Átnyúltam, megragadtam a kormányt, megpróbáltam balra fordítani, de elkéstünk. Megnyílt a hely előttünk, Coney bepasszintotta a kocsit a bódé elé, és leengedte az ablakot. Belecsörgettem az összeget a tenyerébe, ő meg továbbadta.

Az alagútból jobbra kihajtva hirtelen Queensben találtuk magunkat, egy csomó közönyösen kanyargó utca előtt: Vernon Boulevard, Jackson Avenue, 52. utca meg a többi.

A fekete kocsi sehol.

– Álljunk félre – mondtam.

Coney bosszankodva leparkolt a Jacksonon. Teljesen besötétedett, pedig még csak hét óra volt. A folyó túlpartjáról látszottak az Empire State Building és a Chrysler-ház fényei. Az alagútból a Long Island-i autópálya felé tartó kocsik húztak el mellettünk fölényes céltudatossággal, mintha csak gúnyt űznének belőlünk. Így, hogy elvesztettük Minnát, senkik voltunk, teljesen eltévedt senkik.

– Kabbekártya! – mondtam.

– Lehet, hogy csak le akartak rázni – mondta Coney.

– Le is ráztak.

– Nem biztos – mondta erőtlenül. – Lehet, hogy megfordultak, és visszamentek Manhattanbe. Talán még elkaphatjuk őket…

– Psszt. – a fülhallgatóra koncentráltam. – Ha Frank észreveszi, hogy elvesztettük, lehet, hogy mond valamit.

De semmi sem hallatszott. Csak vezetéshangok. Minna és az óriás síri csendben ültek. Most már úgy éreztem, nem az óriás hangját hallottam a zendóban, mert egy olyan nagyzoló, szószátyár fazon nem bírna ilyen sokáig csöndben maradni. Gondoltam én. De már az is elég meglepő volt, hogy Minna nem cseveg, nem hülyéskedik, és nem kommentálja a környezetet. Talán fél? Vagy nem akarja elárulni, hogy mikrofon van nála? Vagy azt hiszi, hogy még mindig rajta vagyunk? Egyáltalán miért akarta, hogy kövessük?

Fogalmam sem volt.

Hatszor egymás után elröffentettem magam.

Ültünk és vártunk.

Vártunk.

– Ilyen az igazi, nagy marha lengyel baromállat – mondta Minna. – Messziről kiszimatolja a pirogot.

Aztán: – Vufff. – Mintha gyomorba vágta volna az óriás.

– Hol van itt lengyel pirogos? – kérdeztem Coney-t, egy pillanatra levéve az egyik fülhallgatót.

– Miva?

– Hol laknak errefelé lengyelek? Kabbe, baromállat, marhapirog!

– Nemtom. Nem foglalkozok lengyelekkel.

– Sunnyside? Woodside? Na, Gilbert. Erőltesd meg magad. Valami lengyel környéken sunnyognak.

– Hová látogatott el a pápa? – tűnődött Coney. Úgy hangzott, mint egy vicc kezdete, de ismertem Coney-t, minden viccet elfelejtett. – Biztos valami lengyel negyedbe, nem? Na… mi is a neve…? Greenpoint.

– Greenpoint az Brooklynban van, Gilbert – mondtam gondolkodás nélkül –, ez meg itt Queens. – Mindketten egyszerre fordítottuk hátra a fejünket, mint a rajzfilmegerek, amikor észreveszik a macskát. Hát persze! A Pulaski híd. Pár lépésre voltunk a víztől, amely elválasztja Queenst Brooklyntól, illetve Greenpointtól.

Legalább van mit csinálnunk. – Nyomás – mondtam.

– Te csak fülelj tovább – mondta Coney. – Nem furikázhatunk csak úgy összevissza Greenpointban.

Átsuhantunk a kis hídon, be Brooklyn szájába.

– Most merre, Lionel? – kérdezte Coney, mintha arra számítana, hogy Minnától folyamatosan érkeznek az utasítások. Vállat vontam, széttártam a kezem. A mozdulat azonnal tikkesedett, meg is ismételtem: vállvonás, széttárás, szájelhúzás. Coney nem törődött velem, a fekete kocsit keresve a lenti utcákat fürkészte, és olyan lassan gurult a Pulaski híd brooklyni lehajtóján, amilyen lassan csak bírt.

Aztán meghallottam valamit. Kocsiajtók nyíltak, becsapódtak, csoszogás hallatszott. Minna és az óriás megérkeztek az úti céljukhoz. Tikk közepén merevedtem ki: a figyelemtől.

– Lemezgyár? – szólalt meg Minna a leggúnyosabb hangján. – Beugrunk egy felvételre? Vagy inkább fejvételre?

Az óriás meg se nyikkant. Megint lépések hallatszottak.

Miféle lemezgyár? Nincs is már hanglemez, csak cédé.

Közben leértünk a kivilágított hídról, ahonnan egy rövid ideig élvezhettük a lábunk alatt elterülő kerület madártávlati panorámáját, és már a McGuinness Boulevard-on haladtunk, sötét ipartelepek jellegtelen és nyomasztó tömbjei között. Brooklyn elég tágas körzet, és ezt a részét nem nagyon ismertük.

– Velem csináltok lemezt? Meg akartok énekeltetni? – folytatta Minna az ugratást. A háttérben dudálást hallottam. Akkor még az utcán vannak. Az utcán állnak valahol, méghozzá közel.

Puffanás, majd nyögés hallatszott. Minna kapott egyet.

Aztán megint Minna: – Na! Ne…! – Dulakodás hangjai.

– A kurva… – mondta Minna. Hallottam, hogy megint bemosnak neki egyet. Hosszú, fájdalmas sóhajjal fújta ki a levegőt.

A legijesztőbb az volt ebben az óriásban, hogy meg se szólalt, és még a lélegzetvétele sem volt elég hangos ahhoz, hogy meghalljam.

– Hanglemezt készítenek vele – mondtam Coney-nak. Aztán attól tartva, hogy azt hiszi, ez is tikk, hozzátettem: – Te érted ezt, Gilbert?

– Mit? – kérdezte lassan.

– Azt mondta, beugranak a lemezgyárba felvételre. Vagy fejvételre – ismételtem a türelmetlenségtől feldühödve. Vannak pillanatok, amikor úgy éreztem magam Gilberttel, mint egy elektromos kisülés egy melasztengerben.

– Most mentünk el mellette – intett hátrafelé a fejével.

– Mi? Mi mellett?

– Valami lemezárugyár vagy mi. Benga nagy táblája volt.

Elállt a lélegzetem. Minna hozzánk beszélt, irányított. – Fordulj meg.

– Mi? Vissza Queensbe?

– Nem, a gyárhoz, ahhoz a benga táblához! – Legszívesebben megfojtottam volna. Vagy legalább megnyomtam volna rajta a gyorstekerőt. – Kiszálltak a kocsiból. Fordulj már meg!

– Csak egy-két sarok.

– Jó, mindegy, csak menjél már. Felvétel, fejvétel.

Coney megfordult, és már ott is volt előttünk, hatalmas cirkuszi plakátbetűkkel kiírva egy emeletes gyárépület oldalára, amely nem messze a hídtól egy egész tömböt foglalt el a McGuinness Boulevard-on: Kowalsky Lemezáru- és Lakatgyár.

Lakata, farakat, parafalakat! A falra festett felirat asszociációk egész bohócparádéját indította el bennem. Mint az ozmium, ha meghallom: kadmium, kármium, sorba az összes nehézfémek meg a mamaholvanium. Vagy mind ugyanaz? Csak ne most, könyörögtem a Tourette-emnek. Majd később elgondolkodunk ezen is.

– Guruljuk körül a tömböt – mondtam Coney-nak. – Valahol itt kell lennie.

– Ne ordíts – felelte. – Hallom.

– Kussolj, nem hallok – mondtam.

– Én is ezt mondtam.

– Mi van? – mondtam, miközben kiszedtem az egyik fülemből a hallgatót.

– Én is csak azt mondtam, hogy kussolj.

– Oké! Kuss! Vezess! Kabbe!

– Idióta balfasz.

A lemezárugyár mögötti tömb sötét volt és látszólag kihalt. A fekete kocsi nem volt ott a néhány parkoló kocsi között. Az ablaktalan raktárépület falát tűzlépcsők szegélyezték, az emelet teljes hosszán végigfutó vasrácsos függőfolyosó volt, amely egy vészesen elgörbült vaslétrában végződött. A mellékutcában egy telefirkált szemeteskonténer állt félig egy homályos kapualjba betolva. A mögötte lévő ajtót hosszú csuklópántok tartották. A konténer egyik fedele zárva volt, a másik nyitva, és fénycsövek álltak ki belőle. A kerekek köré gyűlt szemét arra utalt, hogy a konténer már jó ideje állhat ott, úgyhogy a mögötte lévő ajtót leírhattam. A másik bejáratot egy rakodórámpáról nyílt vasredőny fedte, és a ragyogóan kivilágított Boulevard-ra nézett. Az jutott eszembe, ha ezt felhúzták volna, azt a rádión is hallottam volna.

Látszott az utca végén lévő Newtown Creek-i szennyvíztisztító négy rosszul megvilágított kéménye, olyanok voltak, mint a gladiátoros filmekben az ókori oszlopok. Repíts fölé egy felfújható disznót, és kész a Pink Floyd Animals lemezének a borítója. Körülgurultuk a Lincolnnal a tömböt, de semmit sem találtunk.

– Bazmeg – mondtam.

– Nem hallod a hangját?

– Csak utcazajt. Dudálj egyet.

– Minek?

– Dudálj már.

A fülhallgatóra figyeltem. Coney megnyomta a Lincoln dudáját. A rádión is szépen hallatszott.

– Állj meg! – Megijedtem. Kiléptem a járdára, és bevágtam az ajtót. – Körözz lassan. És ne tévessz szem elől.

– Mi van már? Lionel!

– Itt kell lennie.

A járdán lépkedtem, próbáltam ráhangolódni a megfeketedett épület szívverésére, föl akartam mérni ezt a sivár tömböt: emészthetetlen csalódásokból, munkanélküliségből és szomorúságból állt össze. Semmi kedvem nem volt itt csámborogni, és azt sem akartam, hogy Minna itt legyen. Coney a Lincolnnal követett, és kukán bámult kifelé az ablakon. A fülhallgató a fülemben volt, és egyszer csak meghallottam benne saját lépteimet. Szinkópákat vert hozzá a szívem, és majdnem ugyanolyan hangos volt. Aztán megtaláltam. Minna mikrofonját kitépték az ingéből, ott hevert az összegubancolódott zsinórokkal a járdán, a tömbnek a konténerrel ellentétes oldalán. Fölvettem, zsebre raktam, és a saját nyakamból is letéptem a hallgatót. Úgy éreztem, rám zárulnak a komor falak. Futólépésben indultam a járdán a konténer felé, csak egyszer kellett megállnom, hogy megismételjem az iménti mozdulatsort, amint felveszem az összegabalyodott zsinórt: sietősen letérdel a járda szélére, megragadja, begyömöszöli, leveszi a fantom fülhallgatót, és érzi az ijesztő felfedezés hatására érzett páni félelem másolatát, majd továbbfut. Hideg lett. Pofon vágott a szél, eleredt tőle az orrom: az ingem ujjába törültem. Odaértem a konténerhez.

– Barmok… – nyöszörgött benne Minna.

Megérintettem a konténer szélét, amitől véres lett a kezem. Fölcsaptam a másik fedelét, és nekitámasztottam az ajtónak. Minna magzatpózban feküdt a hulladékok között, kezét a hasára szorítva, a ruhája tiszta vér volt.

– Jézusom, Frank!

– Kibányásznál végre? – Köhögött, nyöszörgött, és nagy nehezen fölemelte a tekintetét. – Volna kedved segíteni? De nem sürgős, megvárhatjuk a múzsa csókját. Vagy kapd elő a vásznat és az ecsetet. Még sose voltam olajfestmény.

– Bocs, Frank – mondtam, és benyúltam érte. Coney épp akkor futott be.

– Hú, bazmeg.

– Segíts – mondtam. Egyesült erővel kiemeltük Minnát a szemétből. Teljesen össze volt kunkorodva. Fölhúztuk a konténer peremére, leemeltük, úgy álltunk ott vele a sötét, néptelen járdán, mintha ringatnánk. Rogyadozó térdekkel, görnyedten vittük, mint egy véres ballonkabátba bugyolált, óriási kisded Jézust, akit a Szűzanya gyöngéd karjai helyett mi hordozunk. Nyögdécselt és vihogott, a szemét meg szorosan behunyta. Beraktuk a Lincoln hátsó ülésére. A vérétől ragacsos lett a kezem meg a kilincs.

– A legközelebbi kórházba – mondtam halkan, amikor végre mi is bekászálódtunk.

– Nem ismerek erre semmit. – Coney is suttogott.

– A Brooklyn Kórházba – szólalt meg meglepően hangosan Minna. – Végig a McGuinnessen, föl a Brooklyn–Queens gyorsforgalmira. Ott van mindjárt a DeKalb mellett. Céklafejűek.

Visszafojtott lélegzettel meregettük a szemünket, míg Coney meg nem találta az utat, aztán megfordultam, és megnéztem Minnát. A szeme félig nyitva volt, és úgy ráncolta borotválatlan arcát, mintha erősen gondolkodna, duzzogna vagy sírással küszködne. Észrevette, hogy nézem, és kacsintott. Kétszer egymás után felugattam – csfej, csfej –, és gépiesen visszakacsintottam.

– Szőr került a szarba, Frank? – kérdezte Coney, le nem véve szemét az útról. Átzötyögtünk a Brooklyn–Queens gyorsforgalmin, a leglerohadtabb úton az egész városban. Önbizalomhiányban szenved, mert sosem éri el a manhattani fellegvárat, és nem jut neki a dicsőségből. És éjjel-nappal tele van negyven-ötven kerekes óriáskamionnal.

– Itthagyom a pénztárcámat meg az órámat – mondta Frank, meg se hallva a kérdést. – Meg a csipogómat is. Nem akarom, hogy megfújják a kórházban. Csak ne felejtsétek el, hogy itt vannak.

– Jó, de mi a franc történt, Frank?

– Itthagynám a pisztolyomat is, de már nincs meg – felelte Minna. Néztem, hogyan hántja le az óráját. Vörös maszat az ezüstön.

– Elvették a pisztolyodat? Frank! Mi történt?

– Kés – mondta Minna. – Olyan közepes.

– De rendbe jössz!? – Coney egyszerre kérdezte és állította.

– Naná. Bolhacsípés.

– Bocs, Frank.

– Ki volt az? – kérdeztem. – Ki tette ezt?

Minna csak mosolygott. – Megkérlek valamire, Gyagyás… Mondj egy viccet. Biztos van egy tartalékban.

Tizenhárom éves korom óta viccmesélő versenyben voltunk, főleg azért, mert szórakoztatta, hogyan próbálom tikkelés nélkül végigmondani a vicceket. Elég ritkán sikerült.

– Hadd gondolkozzak – válaszoltam.

– Fájni fog neki a nevetés – figyelmeztetett Coney. – Mondj neki egy olyat, amit már ismer. Vagy valami faviccet.

– Mióta szokásom nekem nevetni? – kérdezte Minna. – Hadd mondja. Nem fájhat jobban, mint a vezetési stílusod.

– Okés – mondtam. – Pofa bemegy a bárba. – Azt figyeltem, hogy a vér lassanként tócsába gyűlik a hátsó ülésen, de vigyáztam, nehogy Frank észrevegye, mit nézek.

– Ez az… – hörögte Minna. – a legjobb viccek mind ugyanúgy kezdődnek, nem igaz, Gilbert? Pofa bemegy…

– Aha – mondta Coney.

– Innentől már frankó – mondta Minna. – Ez már a sűrűje.

– Szóval bemegy a pofa a bárba – kezdtem újra. – Egy polippal. Azt mondja a csaposnak, fogadjunk egy százasba, hogy ez a polip a helyiségben lévő összes hangszeren játszik.

– A fickónak van egy polipja. Na, Gilbert, ez milyen?

– Hm.

– A csapos rámutat a sarokban álló zongorára, és azt mondja: na, lássuk. A pofa lerakja a polipot a zongoraszékre. Zongorolip, zopongoro popor papa! A polip felnyitja a zongora fedelét, skálázik egy sort, majd eljátszik egy etűdöt.

– Kezd egy kicsit elszállni – mondta Minna. – Kulisszahasogató.

Nem kérdeztem meg, mi a kulisszahasogató, mert ha megkérdezem, biztos azt válaszolta volna, én is meg a polip is, az etűd miatt.

– Szóval a pofa kéri a pénzét, de a csapos azt mondja, várjon egy percet, és előszed egy gitárt. Pofa odaadja a gitárt a polipnak, a polip megpendíti az E húrt, lehunyja a szemét, és eljátszik egy édes kis fandangót. – Nőtt bennem a feszültség, hatszor megpaskoltam Coney vállát. Ügyet se vetett rá, ádázul vezetett, kamionokat előzött. – a pofa kéri a pénzét, de a csapos azt mondja, várjon egy percet, van itt még valami, és kihoz egy klarinétot a hátsó szobából. A polip alaposan megvizsgálja, megigazítja a nádat.

– Nagyon nyomatja – mondta Minna, és megint mind a kettőnkre értette.

– Hát a polip nem túl ügyes, de lefúj egypár menetet a klarinéton. Lehet, hogy nem fog vele díjakat nyerni, de játszik rajta. Tekerőklarinét! Kabbe! A pofa kéri a pénzét, de a csapos azt mondja, várjon egy percet, hátramegy, pakolászik, és végül előhoz egy skót dudát. Leploccsantja a bárpultra. Pofa hozza a polipot, és leploccsantja a duda mellé. Dudapolip! – Szünetet tartottam, hogy összeszedjem a gondolataimat, mert nem akartam széttikkelni a poént. Folytattam, de féltem, hogy elvesztem a fonalat, és elvesztem Minnát. A szeme hol kinyílt, hol lecsukódott, én meg azt akartam, hogy nyitva tartsa. – A polip megvizsgálja a dudát, odanyúl, fölemeli az egyik sípját, aztán leejti. Fölemel egy másik sípot, elengedi. Elhúzódik, méregeti. A pofa ideges lesz, odamegy a pulthoz, és azt mondja a polipnak – Ponyolip! Koponyolip! –, azt mondja a palipolipnak, bazmeg, kérdezi, baszakurva, mi a hézag? Ezen nem játszol? A polip erre: játszom-e? Megdugom! Csak nem tudom, hogy kell levenni a pizsamáját.

Minna szeme a poén alatt végig csukva volt, és utána sem nyitotta ki. – Vége? – kérdezte.

Meg se szólaltam. Széles kanyarban fordultunk le a Brooklyn–Queens gyorsforgalmi útról a DeKalb Avenue-ra.

– Hol az a kórház? – kérdezte Minna, még mindig csukott szemmel.

– Már majdnem ott vagyunk – felelte Coney.

– Segítsetek – mondta Minna. – Meghalok itt hátul.

– Nem halsz meg – mondtam.

– Mielőtt beérünk az elsősegélyre, nem akarod elárulni, ki tette ezt veled, Frank? – kérdezte Coney.

Minna meg se szólalt.

– Hasba szúrnak és bedobnak egy kukába. Bazmeg, Frank. Na! Megmondod?

– Menj a mentőbejárathoz – mondta Minna. – Nem akarok egy mocskos váróteremben megdögleni. Sürgős.

– Nem mehetek be a mentőkhöz, Frank.

– Azt hiszed, ehhez is bérlet kell, tetűpatkány? Tedd, amit mondtam.

Összeszorítottam a fogam, az agyam meg azt hadarta: pofa bemegy mentőkhöz első segélyhasbaszúrnak azt mondja sürgős szúrás kell a kukába a szaros váróban azt mondja várjon egy percet megnézi hátul azt mondja talán van itt egy szúrás a szarossürgős várómentőknél polipszúrás szolipszugrás polipsírás molippentők.

– Molippentők! – sikoltottam, könnyekkel a szememben.

– Ja – mondta Minna, és most tényleg nevetett, de nyögött is. – Egy egész csorda, bazmeg.

– Mindkettőtöknek orvosra lenne szüksége – morogta Coney, miközben az éles kanyartól sikító kerekekkel a „Behajtani tilos!” táblák alatt ráfordultunk a Brooklyn Kórház mentőbehajtójára. Egy kétszárnyú lengőajtónál fékeztünk, amire sárgával rá volt festve, hogy „Kizárólag mentőknek”. Egy rasztafari frizurás biztonsági őr rögtön ránk is szállt, bezörgetett Coney ablakán. Sapkája alól hatalmas, összeragadt tincsek nyomultak ki oldalra, gülü szeme volt, pisztoly helyett egy bot lógott az övén, a mellén pedig egy kis hímzett textilen ott virított a keresztneve: Albert. Olyan volt, mint egy egyenruhás portás vagy szerelő. Piszkafa hapsi volt, lötyögött a zubbonyában.

Coney nem tekerte le az ablakot, de kinyitotta az ajtót.

– Azonnal vigyék innen ezt a kocsit! – rendelkezett Albert.

– Csak nézzen be a hátsó ülésre – mondta Coney.

– Leszarom, ember. Ez csak a mentőknek van. Üljön vissza.

– Most mi vagyunk a mentők, Albert – mondtam. – Hozzon egy hordágyat a barátunknak.

Minna szörnyen nézett ki. Csupa lucsok volt, és amikor kiszedtük a kocsiból, az is látszott, mitől. A vérnek viharszaga volt, mint az ózonnak. Amikor beértünk vele az ajtón, két orvosnak öltözött zöld köpenyes, műanyag kesztyűs egyetemi hallgató átvette tőlünk, és ráfektették egy guruló hordágyra. Minna inge cafatokban lógott, a hasa vérben tocsogott. Coney kiment, és arrébb vitte a kocsit, hogy megszabaduljon a karját rángató biztonsági embertől, én pedig az egyetemi hallgatók erőtlen tiltakozása ellenére követtem Minna hordágyát. Mellette mentem, az arcát figyeltem, és megállás nélkül veregettem a vállát, mintha csak az ügynökség irodájában állnánk és beszélgetnénk, vagy mintha a Court Streeten grasszálnánk egy-egy pizzaszelettel. Végül, amikor egy félig leválasztott fülkében leparkolták Minnát, a medikusok hozzáláttak, hogy bekössék a karjába az infúziót. Engem pedig végre békén hagytak.

Minna kinyitotta a szemét. – Hol van Coney? – kérdezte. Olyan volt a hangja, mint egy kipukkadt lufié. Ha nem tudom, hogyan szól olyankor, amikor van levegője, azt se fogom fel, hogy beszél.

– Lehet, hogy nem engedik be ide hátra – mondtam. – Nekem se szabadna itt lennem.

– Hhhr.

– Coney-nak – kabbe, csfej! –, Coney-nak igaza van – mondtam. – Amíg itt… Szóval amíg várunk, talán megmondhatnád, ki volt az.

Az egyetemisták a hasánál munkálkodtak, hosszú ollókkal vagdosták le róla a ruhát. Elfordítottam a tekintetemet.

Minna megint vigyorgott. – Nekem is van egy viccem – mondta.

Odahajoltam, hogy halljam. – Frank! Ki tette?

– Emlékszel arra a zsidóviccre, amit te meséltél? Amikor a zsidó asszony elmegy Tibetbe, és meg akarja látogatni a dalai lámát.

– Persze.

– Az jó vicc. Mi is a láma neve? Tudod, a végén, a poén.

– Irving?

– Igen, Irving. – Már alig hallottam, mit mond. – Ő volt. – És lecsukta a szemét.

– Szóval – Pöcsmaláta! – Irving a neve. Az a lóbaszó, aki a kocsiban volt? Ő az Irving?

Minna erre valami olyasmit súgott, hogy „Emlékszel?” A szobában körülöttünk zajongtak, magabiztos szakmai zsargonban vakkantgattak egymásnak.

– Mire emlékezzek?

Csend.

– Az Irving névre? Vagy valami másra?

Minna már nem hallotta. Egy nővérke kinyitotta a száját, de az ellen se tiltakozott, meg se moccant.

– Elnézést.

Egy orvos volt az. Alacsony, olajos bőrű, borostás, indiai vagy pakisztáni. A szemembe nézett, és azt mondta: – Most már menjen el. Legyen szíves.

– Nem tehetem – mondtam. Megtapogattam a vállát.

Nem hessentette el a kezemet. – Mi a neve? – kérdezte barátságosan. Gyűrött arckifejezésében hirtelen több ezer ilyen éjszaka emlékét fedeztem fel.

– Lionel – mondtam, és lenyeltem a kényszert, hogy elüvöltsem a vezetéknevemet.

– Tourette-es?

– Igebige.

– Lionel, itt most sürgős műtétet fogunk végrehajtani. Odakint várja meg. – Gyors fejmozdulattal mutatta az utat. – Szükség lesz magára a barátjával kapcsolatos papírok kitöltésénél.

Ott álltam megkukulva; Minnát néztem, és szerettem volna elmondani neki még egy viccet, vagy hogy ő mondjon egyet. Pofa bemegy…

Egy nővér egy hosszú, óriási Pez-adagolóra emlékeztető műanyag csövet dugott Minna szájába.

Visszamentem az előtérbe, az ügyeletes nővérhez. Szabotázs, montázs, blamázs, zakatolt az agyam. Megmondtam a nővérnek, hogy Minnával vagyok, mire ő azt válaszolta, hogy már beszélt Coney-val. És hogy majd szól, ha szükség lesz ránk, addig meg foglaljunk helyet.

Coney keresztbe tett lábbal és karba font kézzel ült, fogát dühösen összeszorítva; kordbársony kabátja még mindig be volt gombolva. Egy padon ült, amelyhez egy keskeny polcnyi kihajtogatott és megkopott magazin tartozott. Odamentem, és leültem mellé. A zsúfolt váróterem a társadalom olyan kendőzetlen keresztmetszetét mutatta, amilyet csak az igazi nyomor kínál. Latinok, feketék, oroszok, bizonytalan származású, vörös szemű kamasz lányok, az ölükben gyerekkel, remélhetőleg a húgukkal. Kivénhedt kábszeresek, akik fájdalomcsillapítóra ácsingóztak, de úgysem kaptak. Egy fáradt háziasszony a bátyját vigasztalta, aki megfékezhetetlenül panaszkodott leállt bélműködésére, az ürítés örömére vágyott, amit hetek óta nem élvezhetett. Egy rémült és kiküldött szerelmes, akárcsak én, mogorván figyelte a rendíthetetlen ügyeletes nővért, és mögötte a néma ajtót; mások tartózkodók voltak vagy dacosak: csak találgassuk, miért, a saját bajuk vagy valaki másé miatt vannak itt, és osztják meg velünk amúgy tiszta, szép és rendezett életük e nyomorúságos szeletét.

Talán másfél percig sikerült csendben ülnöm, de közben az üldözés, a gyárépület és Minna sebeinek fájó képei lüktettek a koponyámban, és a torkomban buzogtak a tikkek.

– Bemmegy! – kiáltottam.

Páran felpillantottak, nem értették. A nővér szólt? Vagy egy vezetéknév hangzott el? Talán pont az övék, csak hibásan ejtették?

– Ezt most ne – morogta Coney a bajsza alatt.

– Pofamegy, bemmegy, pofabemmegy – válaszoltam tehetetlenül.

– Most akarsz viccet mesélni?

A Tourette szorítása ellenére sikerült a szavakat valamiféle hörgéssé alakítanom, ami körülbelül úgy hangzott, hogy hofrarberegy, de a nagy erőfeszítés egy új melléktikket váltott ki: heves pislogást.

– Nem akarsz egy kicsit kimenni? Szívj el egy cigit. – Szegény Coney legalább annyira ki volt akadva, mint én.

– Bemmegy bemmegy!

Néhányan bámultak, mások unottan félrenéztek. A várakozók megállapították, hogy én is páciens vagyok: démoni vagy állati megszállottság, verbális epilepszia vagy ilyesmi. Majd begyógyszereznek és hazaküldenek. Nem voltam annyira sérült vagy beteg, hogy érdekes legyek, legföljebb idegesíthettem őket. Furcsaságom gyorsan és könnyedén belesimult az uralkodó hangulatba.

Az egyetlen kivétel Albert volt, aki fújt ránk, mert fölmentünk a mentőbehajtóján. Bejött a hideg elől, vagy csak azért, hogy rajtunk tartsa azt a véreres szemét. Ő másképp nézett rám, mert a várakozókkal ellentétben tudta, hogy nem én vagyok a beteg. A kezét lehelgette, majd közelebb jött, és az ajtóból rám mutatott: – Ide figyeljen, jóember! Itten nem lehet így viselkedni.

– Hogyan? – kérdeztem a nyakamat tekergetve, és rögtön utána azt brekegtem: – Apofamegaszongya! – a hangom metszőn szökött a magasba, mint egy humoristáé, aki képtelen megragadni a közönség figyelmét.

– Itt nem megy ez a brekegés – mondta. – Az ilyesmit máshová kell vinni. – Elvigyorodott a saját kis nyelvi sikerén, láthatóan élvezte, hogy ellenpéldaként állíthatja az én sikertelenségemmel szembe.