A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Búcsúszimfónia 1. – Miután elmentél, 2022

Búcsúszimfónia 2. – Miután visszajöttél, 2022

Copyright © Stella Albright, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szöveggondozás: Nádasi Krisz, Becz Dorottya

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Karakai Eszter

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-50-5

A nagybátyám emlékére, akit sohasem ismerhettem

„Mert előbb minden fölnőtt gyerek volt.
De csak kevesen emlékeznek rá.”{1}

(Antoine de Saint-Exupéry)

1. C-dúr szonáta

A hullám magasra tör, de én kitartok

A tiéd leszek

Ne hidd, hogy feladom, ó, soha, itt maradok!{2}

– C’est parti!{3}– kiáltották egyszerre az együttes tagjai a függöny mögött, várva, hogy végre a színpadra lépjenek. A három fiatal fiú már másfél órája váratta a közönséget a forróságban. A Missouri állambeli Kansas Cityben még a folyó mellett is tombolt a hőség, amikor Léo a nyakába akasztotta behangolt Fender basszusgitárját, és magára kapta a már talizmánnak számító bőrdzsekijét. A három francia srác felszaladt a nagyszínpadra, ahonnan páratlan, festői kilátás nyílt a nagyvárosra és az előttük szétterülő, végtelenbe kígyózó tömegre, amely felzúgott a plázson.

Léo a húrok közé csapott, ujjai villámgyorsan szaladtak a fogólapon. A színpad közepén állt, mellette a szólógitáros, Jean-Marc, kezük alatt szinkronban röpködtek az akkordok, beledőltek a váltakozó magas és mély hangokba.

Még csak játszogattak, de a tömeg máris tombolt. Amikor az utolsó hangot is lecsapták, Léo magasba emelte a gitárját, úgy üdvözölte a közönséget. Visszaejtette a hangszert, a mikrofonja elé állt, és kitárta karját az oldalán álló srác felé.

– Utánozhatatlan gitárosunk, Jean-Marc – mutatta be, a rajongók vastapssal köszöntötték.

A fiú a szakálla alatt mosolyogva intett, elfoglalta a helyét. Léo megfordult, a cintányérok mögé rejtőző cingár, szőke, bozontos hajú srác felé mutatott, akinek fején kockás kendő díszelgett.

– A dobok mögött Pepe – kiáltotta.

Ütemesen pattantak a dobverők, Pepe a levegőbe hajította az egyiket, megpördítette a levegőben, majd elkapta.

Jean-Marc mikrofont ragadott, és kinyújtotta kezét Léo felé.

– És a barátom, a Howling Rivers vezető énekese és basszgitárosa, Léo, a zene vad mezején!

A rajongók üdvrivalgással fogadták, Léo egóját hizlalta a hírnév.

– Jól vagytok? – kérdezte, noha ez volt az a kérdés, amit neki soha senki nem tett fel.

Válaszul felzúgott a tömeg.

– Ezt igennek veszem – vigyorgott Léo. Hátrapillantott a fiúkra. – Hoztunk ma nektek egy új dalt…

– De ezt a számot csak egy fergeteges buli után játszhatjuk el – tette hozzá Jean-Marc.

– Felkészültetek? – kérdezte Léo.

A közönség éljenzett.

– Nem hallom! – Kezéből tölcsért formált a füle mellett. A perzselően meleg levegő remegett a több ezer ember hangjától. – C’est parti!

Átadták magukat a rockzene tébolyának. Léo ujjai a megszokott rutint követve táncoltak a gitár húrjain, a közönség tombolva ordította a számaikat. Bár a síkságok Párizsa a jazz és a blues városa, a három rocker új zenei színt vitt Amerika szívébe.{4}

Léo egyedül a színpadon érezte úgy, hogy ő irányít – a gitárjával a kezében. Ez tartotta életben. Ez volt az egyetlen, amire emlékezett a négy évvel korábbi balesete előtti korszakból. Összekötötte azzal, aki valaha volt. Azért szorongatta annyira, hogy már elfehéredtek az ujjai a húrokon, mert szembe akart szállni az erővel, amely újra és újra magába akarta szippantani.

Léoban felrémlett a kép, ahogy ott állt a szobája közepén hónapokkal azután, hogy retrográd amnéziát diagnosztizáltak nála. Csak bámulta az idegen, ijesztően steril szobát, amit az anyja az érkezését megelőző napon patyolattisztára takarított. Az anyja szintén idegennek tűnt. A szobát sem látta azelőtt. Nem voltak emlékei, a szülei pedig még kísérletet sem tettek arra, hogy segítsenek összeraknia a múlt darabkáit. Csak álltak mögötte, és nézték, ahogy fiuk pillantása átrepül a szobán, és megállapodik az íróasztal mellett egy narancssárgás akusztikus gitáron. Bár Léo mindaddig azt hitte, több ezer kilométerre került a lakóhelyétől, akkor úgy érezte: hazaért. A kezébe vette egykori gitárját, és tudta, ez az a hangszer. A szülei reményteljesen összemosolyogtak.

Az ágyára telepedett, ujjait a fogólapon pihenő húrokra nyomta, de mintha az előző napi vihar magával vitte volna a zenei tudását is. „Már erre se vagyok képes!” – ordította dühösen, és az ágyra csapott. Anyja keze a hátára simult, szemében megbújó fájdalma Léóban is kínt fakasztott. Bár a nőhöz nem fűzték érzelmek, a tényekkel nem lehetett vitatkozni; ők voltak a szülei, és vele ellentétben ők emlékeztek élete első tizennégy évére, Léo viszont értetlenül állt fekete lyukká tömörült múltja előtt.

A baleset óta az egész világ ijesztőbbé vált. Tudta, ha a zene az egyetlen, amit valamilyen különös oknál fogva meghagyott neki ez a kattant univerzum, akkor használnia kell. Felrobbant életének maradványaiból egy új, őrült világot teremt magának.

A színpad felett az égbolton az alkony fényei táncoltak, ahogy a nappal átadta az uralmat az éjszakának. Ahol a Missouri és a Kansas folyók találkoztak, a víztömeg susogva sodródott a partot szegélyező parkok mentén, a nyári este színeiben ragyogva. A magasba nyúló felhőkarcolók fényei kiszűrődtek az ablakokon, a kis négyzeteket elmosódva tükrözte vissza a vízfelszín.

Léo a mikrofonállványon pihentette az ujjait, az egykori, reszelős rocklegendára emlékeztető hangja ezúttal inkább egy fáradt rozmár üvöltésére hasonlított. A fejében cikáztak a negatív gondolatok, erősítették benne az érzést, hogy bárhol máshol szívesebben lenne, mint a zene közelében. A gitárja törékenyebbnek tűnt az ujjai között, mint azelőtt. Rettegett, hogy a színpadon hullik szét.

A menedzserük, Jay C. szúrós szemmel nézett rá a színfalak mögül, Léo olvasott a gondolataiban: Ha nincs show, ti sem vagytok. Úgyhogy játszott tovább, de a dallam nyomán hazugság áradt szét a színpadon, szikladarabkáit a fiú tüdejébe fúrva.

Az utolsó számok következtek.

Aztán elérkezett a holtpont. Léo kínok között vergődött, de tudta, ha átlendül rajta, még hatalmasabb bulit csap. Szembenézett múltja romjaival, jelene lángoló templomával, jövője tátongó légüres terével. A holtponton újra és újra kettéhasadt a szíve.

Lenyelte a szavakat. Égették a torkát.

Azon tűnődött: ki vagyok igazából? Egy tizenöt éves kissrác, aki a szenvedélyének él, és imád játszani, vagy pedig egy tizennyolc éves rockzenész, aki a hírnév mögé rejtőzik az érzései elől?

A folyópartot betöltötte a Howling Rivers rockzenéje, Léót viszont felőrölte az üresség – mert az aznap este kapott hírt képtelen volt feldolgozni. Hogy valaki, akit mindennél jobban próbált figyelmen kívül hagyni, néhány órával azelőtt itthagyta ezt a földi világot. Itthagyta őt.

A tekintete átröppent a tömegen, és megállapodott valamin; mintha ékszer csillant volna a sűrű fűben. Egy lány tört át az őrjöngő punk-rock rajongókon, kétségbeesetten átkarolva saját magát. Mint egy mezei egér a vadmacskák között. Az arca felragyogott, amikor egy másik lány – a barátnője – megindult felé, és átölelte, majd súgott neki valamit. A lány ledermedt, törékenynek és bizonytalannak hatott, olyasmit tükrözött, amit Léo maga is érzett.

Lassan, félve emelte fel az arcát. Léo viszont le sem tudta venni róla a szemét. Rámosolygott, a lány eleinte bátortalanul figyelte, majd elnevette magát. Hirtelen úgy tűnt abban a hatalmas tömegben, mintha világítana: szőke haját a lemenő nap élénk fénybe burkolta. Léo csak játszott letaglózva, és próbálta meggyőzni magát, hogy nem káprázik a szeme. A szíve felugrott a torkába, ott dobogott tovább a koncert legvégéig. A világ újból összeállt. Felpattant egy kialudtnak hitt szikra a bensőjében, és lángba borította. A gitárjába kapaszkodott, amelyről mindaddig úgy érezte, az tartja egyben, és a húrokon megelevenedett a zene.

A Bad Lovers, a legújabb számuk szólt éppen. Azonnal sikert aratott. Léo az előző héten írta két nap alatt két helyszín között a turnébuszban. Missouri különösen megihlette.

– Mehet a refrén? – kiáltotta, és a tömeg hangos igennel válaszolt. – Bébi, mi sosem… bébi, mi sosem voltunk…

A rajongói felé fordította a mikrofont.

– …jó páros – folytatta a dalt a közönség. Léót elöntötte a büszkeség, hogy máris tudják a szöveget. A szavak könnyedén szálltak a júliusi szélben. Rácsapta az ujjait a húrokra, és játszott, mintha minden életigenlése a hangszerben lenne.

A következő percekben lenyűgözőnek látta a lányt. Magabiztossá vált, a semmirekellő lúzer képe, ahogyan Léo látta önmagát, a lány szemébe nézve szertefoszlott, felnyitott egy régóta zárt kaput, arra várva, hogy a fiú belépjen rajta, és megismerjen valakit, akit még sosem látott. Léóba hasított egy érzés, hogy ő az. De elhessegette. Nem akart elköteleződni, sem kötődni bárkihez. Számára a szerelem nem volt más, csak kémia. Puszta fizikai fellángolás. Fajfenntartás.

Ez komoly? Feleslegesen győzködöd magad! – szólalt meg a belső hang Léo fejében, amiről nem volt egyértelműen meggyőződve, hogy az övé.

Pedig Léo tudta, igaza van. Vonzódott lányokhoz, de egyet sem szeretett.

Addig a napig.

A koncert végére eksztázisba került, úgy érezte, az új dala volt minden idők legsikeresebb száma – noha ez volt a legpocsékabb koncertje egész életében. A buli után leszaladt a színpadról, és ledobta a gitárját.

– Szép volt, Léo! – röhögött gúnyosan Pepe, a dobverő sebesen elsüvített Léo mellett.

Léo érdektelenül megvonta a vállát.

– Mint egy anyatehén, ami hetet borjadzott – humorizált tovább a szőke fiú.

Léo elborzadt a hasonlaton, és türelmetlenül felnyögött.

– Rémes! – értékelte az estét a menedzserük, Jay C., hangjában vád bujkált. – Legalább az új számotok dobott rajta valamit. Jó ötlet volt megénekeltetni a közönséget. De már látom a szalagcímeket: a Howling Rivers lebőgött Kansasben. – A kezével mímelte, mintha már látná a címlapot, majd idegesen a combjára csapott, fújt egyet, és a turnébusz felé indult, de még elmenőben odavágta: – Megmondtam, ha nincs show, ti sem vagytok. Ilyen a show-biznisz.

Pepe Léo felé fordult.

– Jól lebarnultál, haver. Napozol?

– Csak sütkérezek a dicsfényben.

Pepe elvigyorodott.

– És ki hívott a koncert előtt?

Léo a legszívesebben lecsapta volna a fiút, mint egy állandóan a feje fölött körző legyet.

– Hagyjuk – felelte, lefejtette magáról a bőrdzsekit, és kelletlenül a gitárra hajította.

– Beszólt valami csaj? Az a barna, akit Wisconsinban kaptál le?

Léo megfordult. Arcán vöröslött a düh forró lángja, Pepe elhátrált, majd Léo útját állta.

– Mondom, hagyjuk! – kiáltott rá Léo. – Nem érted? Semmi bajom.

– Láthatóan nagyon is van. – Pepe röhögve a fiú felé mutogatott. Léo elkapta az ujját, megszorította, és közelebb vonta magához. Idegesen a szeme közé nézett.

– És közöd?

Léo elengedte, mire Pepe felnyögött, és megdörzsölte az ujjait.

– Összetöröd a szívem – nyögte megjátszott sértődöttséggel a mellkasához kapva.

– Mindjárt elsírom magam – válaszolta gúnyosan Léo.

Jean-Marc húzott el mellettük, majd beemelte a gitárját a tokba.

– Ne vágjatok már ilyen képet. Volt jobb koncertünk is, naná, de a közönség így is imád minket.

Léo a fűszálakat piszkálta a cipőjével.

– Léo éppen sértődött kölyköt játszik – jegyezte meg Pepe.

– Akkor előadhattunk volna egy gyerekdalt rockos verzióban – vigyorgott Jean-Marc.

– A Ha jó a kedved feldobta volna Léo hangulatát – röhögött Pepe.

Léo korábban ennek a gondolatára mindig felháborodott, de most nem szólt.

Jean-Marc meglepetten vizslatta.

– Úgy látom, a hangulatodhoz ma inkább az Eiffel 65 száma passzolna, a Blue, tesó.

Léo felhorkant.

– Akkor inkább hazahúzok Párizsba – morgott, és a haza szóra megremegett a szíve. Léo nem volt bulizós hangulatban, és abban sem volt biztos, hogy az otthonát találná meg a rue de Clichyn.

– Tényleg, ma miért nem vettél fel semmit? – kérdezte Pepe. – Mindig mindent lefilmezel.

Léo megvonta a vállát.

– Mégis, ki akar emlékezni erre a napra? – Megpördült, és elviharzott a kijárat felé. Ezúttal Pepe nem követte, de Jean-Marc útközben elkapta.

– Hé, Léo, minden oké, tesó? – A vállára tette a kezét.

Léo felsóhajtott.

– Bocs, Jean… de tényleg nem akarok beszélni róla.

Jean-Marc bólintott, pontosan tudta, ez minden, amit tennie kell: nem szólni.

Léo otthagyta a barátját, átugrott a korláton, és berohant az oszladozó tömegbe, hogy megtalálja a lányt az első sorból. Képtelen volt kiverni a fejéből. Bele sem gondolt, hogy az emberek majd felismerik, hiszen néhány perccel korábban még premier plánban látták a képét a színpadon meg az óriáskivetítőkön. Egy csomó punk-rock rajongó vette körbe, majdnem agyontaposták az este fő attrakcióját.

– Mi a frászt képzelsz magadról, Léo? – ordított vele Jay C., és még a biztonsági főnök is jó néhány, nyomdafestéket nem tűrő, trágár szót kiáltott utána, de Léo nem figyelt rájuk. Csak a különös lány járt a fejében.

Talán elveszítette?

Bár soha nem is volt az övé.

A tömeg feloszlott, a színfalak mögül egy-két kivehetetlen beszédfoszlány szűrődött ki. A düh szétáradt Léóban. Nem találta a lányt, és ez rátett egy lapáttal. Mielőtt beleordított volna az éterbe, ahogy általában tette, egy finom, lágy hang megállította a háta mögött.

Nem fordult meg, mégis tudta, kihez tartozik.

Léo egy idétlen, nyögésszerű hangot hallatott. Ahogy megpördült, elvesztette az egyensúlyát, de idejében visszatalált eredeti helyzetébe, és úgy érezte, a földbe gyökerezik a lába.

Ott állt a lány, akit az este folyamán figyelt.

Megérte felsétálni aznap a színpadra.

A lány tekintete azt kérdezte: jól vagy? Léo kínjában bólintott. Melegség futott végig a testén. A lány zavartan figyelte, a hullámos, mézszőke haján játszó fények a naplemente színkavalkádját idézték. Léo tett egy lépést felé.

– Hogy jutottál be? – kérdezte bután.

A lány lenge, virágos ruhájába belekapott a szél. Lazán megvonta a vállát, de még ez az egyszerű mozdulat is elképesztően elegáns volt tőle.

– Csak megkérdezték, kit keresek. Amikor mondtam a neved, megkönnyebbültek, mert szerintük te is épp engem kerestél.

Mintha zavarban lett volna, a nap utolsó sugarainak vörös üzenetében Léo nem tudta biztosra, vajon tényleg rózsaszínűbb lett-e az arca, mint korábban.

Abban azonban biztos volt, hogy ő olyan vörös, mint egy folyami rák. Lehajtotta a fejét, remélve, hogy a lány nem veszi észre, és úgy tett, mintha egy elveszett kétcentest keresne. Nem mintha szüksége lett volna efféle aprópénzre. A lábát bámulta, lebarnult az USA-ban töltött nyáron.

– Hacsak nem mosolyogtál rá más lányra is egy teljes szám erejéig, akkor azt hiszem, engem kerestél, rocksztár. Az igazság az, hogy valami erősen arra késztetett, hogy ne menjek el ma úgy, hogy nem beszéltünk.

Léónak eszébe jutott, ki kellene javítania, hogy nemcsak egy szám erejéig volt totál elájulva tőle, hanem a koncert végéig, de zavarában sikerült valami baromságot mondania helyette, noha ez nem volt jellemző rá; általában fél perc alatt az ujja köré csavarta bármelyik lányt.

– Ja, hát valójában csak azért figyeltelek annyira, mert te vagy az egyetlen, aki nem énekelte a számaimat – nyögte, és bár úgy tervezte, megjátszott sértődéssel a hangjában adja elő, ehelyett szimplán tahónak hangzott.

Nem emlékszem, hogy régen is ekkora marha lettél volna! – szólalt meg a hang a fejében, úgy érezte, lassan nevet kellene adnia neki, mert teljesen biztos volt benne, hogy ez a hangszín nem hozzá tartozik. Elszégyellte magát, de már fogalma sem volt, hogyan tehetné jóvá, és ahelyett, hogy leállt volna, még jobban elrontotta.

– És te vagy az egyetlen, aki másfél órás késéssel csörtetett be az első sorokba. Te vagy – dadogta Léo – az egyetlen… – Összeszorította a száját, és kínosan lesütötte a szemét.

– Az egyetlen… – nevetett halkan a lány.

Léo arca tüzelt, a lány viszont nem bántódott meg. Úgy tűnt, átlát a fiún.

– Oké, szóval… csak azért nem énekeltem a számaidat, mert leginkább gospelt és klasszikusokat hallgatok – felelte végül gyöngéden a lány.

Léo bármennyire is próbálta visszafogni a nevetést, hangosan feltört belőle. Rosszalló pillantás helyett a lány azonban csak kedvesen elmosolyodott.

– Dicsőítő, na meg klasszikus? – Léo mosolyba fojtotta a nevetést, mielőtt átlépné a határt. Magát is meglepte azzal, hogy tudja, mi az a gospel. – Mit keres egy szelíd, keresztény lány egy vad rockerbulin?

A lány először csak halk, csilingelő nevetéssel válaszolt. Nem tűnt többnek tizenhétnél.

– Egy rég nem látott barátnőm hívott el, általános iskolás korunk óta nem találkoztunk – magyarázta aztán kedvesen. – Nem akartam csalódást okozni.

– Mégis késtél – csipkelődött Léo.

– Szerintem Cam nem bánta… Az egyetemen megismert egy srácot, vele jött, nekem csak meg akart mutatni valamit.

– Egy rockkoncerten? – A fiú felhúzta a szemöldökét.

– Az élet csupa meglepetés, rocksztár. – A lány megvonta a vállát, és széttárta a kezét. – Különben sajnos nincs más mentségem, minthogy… késős típus vagyok, és amúgy is…

– Mást hallgatsz – fejezte be helyette a fiú a mondatot.

A lány bólintott.

– De ha tudtam volna…

Léo válaszok után kutatott az arcán.

– Mit? – kérdezte végül. Látta, ahogyan a lány küzd magával, ezért gyorsan folytatta: – Hogy ennyire jó vagyok? – Elvigyorodott, mire megkönnyebbült sóhaj tört fel a lányból, aztán édesen elnevette magát. – Nyugi, ezt sokan mondják – tette hozzá Léo vigyorogva.

– Mármint hogy jó vagy, vagy hogy inkább gospelt hallgatnak a zenéd helyett?

Léo elgondolkodva összehúzta a szemöldökét.

– Mindkettőt – válaszolta komolyan.

– Tényleg?

– Nem – vágta rá a fiú. – Igazából az utóbbit még egyáltalán nem hallottam senkitől.

Nevetésük olyan volt, mint egy jól megkomponált zenedarab.

– Még sosem találkoztam hozzád hasonlóval – szaladt ki Léo száján. Azt hitte, ezzel enyhítheti korábbi, rosszul elsült, viccnek szánt kijelentéseinek hatását, de ehelyett meglepetés csillant a lány szemében.

– Tényleg nem? – motyogta a lány.

Léo bizonytalanul megrázta a fejét.

A lány egy pillanatig csak bámulta az arcát, majd beletörődően bólintott. Félszegnek és visszafogottnak tűnt.

Léo meghallotta a menedzserük hangját, Jay C. dühösen kereste, hogy kiosszon még jó pár atyai bölcsességet a fiú korábbi magánakciója miatt, miután az elsőre nem igazán figyelt. Legalább háromszor leszidta, ha hülyeséget csinált, hogy biztosan ne kövesse el újra. Ő tanította meg a fiút újra játszani a balesete után; ott volt a legnehezebb pillanatoknál, az áttöréseknél, az új jövőjénél, és nem jött rá, hogy Léónak már nincs szüksége a védelmére.

Az előtte ácsorgó lány, akinek Léo még a nevét sem tudta, úgy rezzent össze, mintha villámcsapás érte volna. Sürgetően pillantott a fiúra, aki ezúttal már nem félt még néhány lépést tenni felé. Sőt, közel hajolt hozzá. Nem tudta, melyikük leheletét érzi, de a júliusinál melegebb lett köztük a levegő.

Léo a lány szájára tapasztotta a mutatóujját, csendre intette. A lány meglepődött, de nem szólt. A fiú finoman megragadta a kezét, és a közeli turnébusz mögé rohant vele.

– Szerintem a közelben van – lihegte a lány Léo fülébe, és halkan kuncogott. Ujjával a busz alja felé bökött. Leguggoltak, látták a közeledő lábfejeket. Léo óvatosan kikukucskált, hogy felmérje a terepet. Amikor visszahúzódott a lány mellé, a busznak dőlve leültek.

– Amúgy Elena vagyok. Elena White – szólalt meg a lány, és kinyújtotta a kezét. – De a barátaim csak Elle-nek hívnak.

Léo gyengéden megfogta puha kézfejét, de nem rázta meg.

– Akkor én Ellie-nek foglak.

– Mindent másképp csinálsz, mint mások, igaz?

Léo büszkén bólintott.

– Leonard R. Rayne – válaszolta gyorsan, elfelejtve, hogy mindenki ismeri a nevét. – De a barátaim csak Léónak hívnak. – Igyekezett valami olyan információval szolgálni, amit csak kevesen tudnak róla. Bár inkább csak olyanok voltak, amiket még ő sem tudott saját magáról.

– Tudom – suttogta Ellie. – Akkor én Ray-nek foglak, ha nem bánod.

A fiú szeme tágra nyílt.

– Így még senki sem hívott azelőtt.

Ellie összeszorította az ajkait. A fiú olyan sokáig elidőzött szépségén, hogy csak azt vette észre, amint egy hatalmas kéz megragadja a vállát. Megfordult.

Jay C. mérgesen bámult rá.

Az este folyamán még szokatlanul számtalan, bénán megfogalmazott mondatot zúdított a lányra, de úgy tűnt, Ellie lelke golyóálló. A lelke, amit Ray – igen, immáron Ray – egyetlen tizedmásodpercre sem akart bántani, ami legalább annyira vonzotta magához, mint a bája, mely fényével rést talált a fiú szíve köré emelt vastag falakon. Nézzenek oda, Ray, mi ez az érzelgősség? – szólalt meg az ismerős hang a fejében aznap éjjel, és gúnyosan felnevetett hozzá.

Addig a napig úgy hitte, nem létezik szerelem első látásra. De akkor úgy érezte, talán mégis. Amibe azon az estén beleszeretett, nem a lány hófehér mosolya, aranyszőke haja vagy meseszép arca volt, hanem a kedvessége. A lelkébe szeretett bele, amely nem ismert sem kort, sem időt.

Amikor elbúcsúztak, Ray előhúzta a tárcájából a kedvenc fotóját a bandáról. Az apja is rajta volt. Bár az eszével gyűlölte, valamilyen különös oknál fogva a szíve mégis a közelében tartotta. Dedikálta a képet, és Ellie-nek adta. A lány elővett egy színes noteszt a táskájából, kézműves alkotás lehetett.

– Szép. – Ray a galaxisokat ábrázoló napló felé bökött. – Honnan van? Még sosem láttam ilyet.

– Én festettem. – A lapokon hullámoztak a betűk, ahogy Ellie becsúsztatta közéjük a dedikált fotót. Ray megértette, fontos helyen őrzi majd.

Az utolsó üres oldalra Ellie ráfirkantotta a címét, majd kitépte, apróra hajtogatta, a fiú kezébe tette, és ráhajtotta az ujjait.

– Csak hogy mindig megtalálj, rocksztár – mondta csendesen.

– Ray – helyesbített a fiú, úgy tetszett neki ez az új megszólítás.

Ellie mosolyogva bólintott, majd integetve búcsúzott Ray-től. A fiú figyelte, ahogy a lány elsétál, ujjai között a tejutas notesszel, amiben már nincs több üres lap. Felnézett a tiszta, csillagokkal tarkított égboltra, és még egyszer, utoljára eszébe jutottak a szavak, melyeket anyja a koncert előtt a telefonba súgott – halkan, mintha nem is lennének valódiak. „Édesapád…”

Mire újból Ellie után pillantott, a lány már nem volt sehol, csak a papírcetlit szorongatta az ujjai között.

A hűvös levegő társként szállt le, és amikor Jean-Marc újra mellé lépett, Ray úgy érezte, mintha az idő megfagyott volna, amióta Ellie elment.

– Leugrunk Raytownba inni – invitálta, és megveregette Ray vállát.

– Raytown? – Ray a magasba emelte a szemöldökét.

– Ajánlottak egy jó kocsmát, megyünk ünnepelni. – Jean-Marc továbbindult, de megtorpant, amikor nem kapott választ. – Tudod, mindig koccintunk a koncertjeink után.

– A koccintás és a seggrészegség között van némi különbség – gúnyolódott Ray. – Nincs mit ünnepelnünk – válaszolta érdektelenül, becsúsztatva Ellie kis cetlijét a farzsebébe.

Jean-Marc megrázta a fejét.

– A végére azért sikerült összevakarnod magad – bátorította, de a szavak a bánat mély óceánjába süllyedtek. Ray türelmetlenül kifújta a levegőt.

– Felejtsd el, tesó.

– Hé, lesz pain au chocolat{5} is. – Jean-Marc finoman oldalba bökte. Ray felhúzta a vállát. – Tudom, az nem olyan, mint anyádé.

Ray máris az orrában érezte a frissen sült vajas tészta és a csokoládé illatát, amely vasárnap délutánonként belengte a Szajna-parti házuk konyháját, és kacskaringózva kisurrant a franciaablakon.

– Fáradt vagyok – hazudta mégis a földet bámulva.

Jean-Marc közelebb lépett hozzá, lejjebb ereszkedett, hogy Ray szemébe nézhessen.

– Léo Rayne sosem fáradt – jegyezte meg gyanakvóan méregetve a fiút. Kiegyenesedett. – Elmondod végre, mi van?

Ray olyan mélyről fújta ki az elhasznált levegőt, mintha egy feneketlen kút tátongott volna a mellkasában. Ledobta magát a fűbe, nekidőlt a kerítésnek. Felhúzta a térdét, és rákönyökölt.

– Azt hiszem, kezdek kibukni – vallotta be.

– Azt látom – sóhajtott Jean-Marc, és mellékuporodott. – Mi a gond?

– Jay C., a koncert, a zene…

– A zene?

– Minden… Minden szétesik.

Jean-Marc tekintete fel-alá szaladgált Ray arcán.

– Mi az a minden? – kérdezte végül. – Tesó, többet kell mondanod, hogy segíthessek.

Ray megvonta a vállát.

– A kis francia trió, emlékszel? – A fiú szavaira Jean-Marc mosolyra fakadt, ahogy visszafelé utazott az emlékek világában. – Őrült energiával törtünk be a zeneiparba. Mikor is? Már négy éve?

Jean-Marc arca elsötétült.

– Már tizenhat voltam – mondta –, amikor zenélni kezdtünk.

– Én meg tizenöt múltam.

– Egy év sem telt el, és már mindenki ismerte a nevünket. A hátunk mögött tudhattunk egy európai turnét, közel negyvenszer álltunk a sikerlisták élén, több mint négymillió albumot adtunk el. – Jean-Marc lassan bólogatott, mintha most először gondolna bele, milyen hatalmas számok ezek.

– Tudod, hányszor gondolkodtam rajta, hogy mi a sikerünk titka? – tette fel Ray a kérdést.

– Te voltál – felelte Jean-Marc határozottan.

Ray megrázta a fejét.

– A sikerünk titka, Jean? – Ray súlyos hangja megrémítette Jean-Marcot. – Nem én vagyok, csupán a hatalmas energia, amit az élet iránt érzett beláthatatlan dühöm táplál.

– Még mindig haragszol?

– Hogyne haragudnék? Ez minden, ami vagyok, Jean…

– Azt hittem, a zene – felelte a fiú.

Szavai feltéptek Ray-ben egy ajtót. Amit a show-biznisz zárt be.

– Valaha. Egyszer. Régen. Talán.

– Erről beszéltem neked a turné előtt – kezdte Jean-Marc nyugodtan. – Képtelen voltál belátni, hogy egy amerikai turné, ahol közel harminc városban fordulunk meg néhány hónap leforgása alatt, meg a hirtelen jött siker, amitől az egekig szállunk, milyen hatással lesz ránk.

Ray Jean-Marcra nézett, mintha akkor hallotta volna mindezt először. Lubickoltak a hírnévben, a színpad az otthonuk volt, nem munkahely. Úgy éltek ott, mint más a medencés luxusvillájában.

– Már nem ismerem fel magamat a tükörben, nem tudom, ki vagyok.

– A baleset miatt. Mindig ezt mondod.

Ray megrázta a fejét, végigsimított kecskeszakállán.

– Nemcsak a balesetről van szó, Jean, hanem arról, hogy éveken át megmondták, milyennek kell lennem zenészként, a nők bálványaként. Mindennap belövik a séróm, rám adják a szegecses szerkót, de amikor nem a színpadon állok, nem ismerem fel magam a tükörben. Teljesen mást csináltak belőlem, ez nem én vagyok. – Ray a szerelésére mutatott. – De senki sem tudja megmondani, ki vagyok. Többé már senki.

A tenyerébe temette az arcát. Jean-Marc Ray hátára tette a kezét.

– Erre neked kell rájönnöd – mondta. – Nem az számít, ki voltál, vagy ki vagy. Az számít, ki akarsz lenni. Kit akarsz látni a tükörben?

Ray újból felnézett, pillantása átsuhant a sötét parkon.

– Képtelen vagyok megállni a tükör előtt, és belemélyedni a valóságba, mert rettegek attól, hogy meglátom a valódi énem, a semmirekellő lúzert, akiről próbálok nem tudomást venni. Akitől egy nap majd talán örökre meg akarok szabadulni.

– Tényleg ez jár a fejedben? – kérdezte Jean-Marc, hangjában kétség bujkált.

Ray mélyen a szemébe nézett.

– Emlékszem, amikor először ment a dalunk a rádióban. Emlékszem, amikor először adtunk ki lemezt. Emlékszem, amikor először indultunk turnéra. Ezekre, és csak ezekre emlékszem az egész életemből. Aztán elkezdtem hajszolni a sikert. Ha ezt elérjük, ha itt játszhatunk, ha ez megvalósul… És felgyorsultak az események. Azáltal, hogy nem tudtam behúzni a kéziféket, sokáig nem szembesültem azzal, hogy egy vad, kiégett, lázadó rockzenész lett belőlem, akit nagykorúságára beszippantott a show-biznisz lélektelen világa. Tökéletes mintapéldánya lettem, hogyan válik egy szenvedély kötelességgé.

– Ez az egész magányossá tett, igaz? – kérdezte Jean-Marc, Ray pedig bólintott. – Vágom, tesó. Az emberek csak azt látják, hogy zenélgetünk, és jót bulizunk a színpadon. Sokak szerint ez nem igazi munka. Pedig lelkileg és fizikailag is átlépjük a határainkat, hogy kiszolgáljuk a rajongóinkat, elviseljük az állandó reflektorfényt, és folyamatosan, megállás nélkül a maximumot teljesítsük.

Ray bólogatott, mintha jobban értené, amiről Jean-Marc beszél, mint ő maga. Sokáig azt kívánta, bár figyelne rá valaki. Most meg, hogy bár senki se figyelne rá.

– Amikor berobbantunk a zeneiparba, óriási újdonság voltunk, de aztán elindult a visszaszámlálás. Az első albumunkra ott volt az egész életünk, hogy kiadjuk. Persze, mi minél hamarabb a színpadon akartunk állni. Szerinted fel voltunk készülve? – kérdezte Ray, Jean-Marc pedig megrázta a fejét. – De el kellett játszanunk, hogy igen, mert ha nincs show, mi sem vagyunk. Amikor már fent álltunk, akkor döbbentem rá, hogy néhány hónapunk maradt a második albumra. Onnantól fogva nem volt megállás. Emlékszel az éjszakára, amit a stúdióban töltöttem?

Jean-Marc sóhajtott.

– Azt mondtad, fogalmad sincs, meg tudod-e csinálni újra.

– És attól kezdve minden egyes éjjel bementem a stúdióba. Rettegtem az éjszakáktól, mert féltem, mit hoz a holnap. Annyira féltem a sikertelenségtől, hogy egyetlen sort sem írtam. Fogalmam sem volt, vajon az új dalaim felérhetnek-e majd a legelső sikeréhez, tudok-e olyat alkotni, amivel ismét lenyűgözhetem a világot. A színpadon állva csak azt látják belőlem, hogy erős és kiegyensúlyozott vagyok… miközben a lelkem kong az ürességtől. Úgy éreztem, körbe vagyok véve álszentekkel, és csak nemrég döbbentem rá, hogy én vagyok közülük a legrosszabb.

– Nem tudtam, hogy ennyire megvisel ez az egész. Miért nem mondtad? Lett volna rá egymillió alkalom.

Ray széttárta a kezét.

– Tökéletes képet kell mutatnunk. Elfojtottam ezeket az érzéseket, néha már azt sem tudtam, tényleg bennem vannak-e. Olyan… – Ray egy jól csengő hasonlat után kutatott, mint ahogyan a dalaihoz szokott –, mint egy vihar, ami ott dúl bennem, és felszántja a lelkem. De nem nézek oda, nem akarok szembesülni a pusztítással, amit maga után hagy, mert fogalmam sincs, hogyan hozhatnám helyre a károkat – mondta őszintén. – De amikor csak én vagyok, és nincs közönség, menedzsment, elvárások… Azt érzem, a zenéért megéri minden szorongás.

– Miért pont most beszélsz erről?

Rövid csend szállt közéjük.

– Mondtam már… mert minden szétesik – ködösített, és Jean-Marc be is érte ennyivel.

Ray mindig azt hitte, az érzések a gyengéknek valók, akik képtelenek túlélni anélkül, hogy másokra támaszkodnának. Nem érdemes bízni az érzésekben, mert úgyis csalódást okoznak. Nem oldanak meg semmit. Elmúlnak és változnak. Jönnek és mennek. Akárcsak az emberek. Nem akarta, hogy elvakítsák az érzései.

Tulajdonképpen élvezte a magányt, úgyhogy megfogadta, sosem gyengül el.

De ott volt Ellie.

Ray tudta, a keresztény lány minden bizonnyal nem egy rockzenésszel tervez egyéjszakás kalandot. Az csak összetörné. És Ray életében először előbb nyúlt volna izzó parázsba, mint hogy ezt megtegye vele.

Mégsem tudta kiverni őt a fejéből. Fogadást kötött magával, hogy egy felszínes barátságon túl több nem alakulhat ki köztük, mert az mindkettőjük vesztét okozná.

Ellen akart állni.

De képtelen volt.

{1} Antoine de Saint-Exupéry: A kis herceg

{2} Hallgasd: The Paragons – The Tide Is High (A hullám magasra tör)

{3} Francia, jelentése: Gyerünk!

{4} Kansas City (Missouri állam) becenevei: Paris of the Plains (Síkságok Párizsa), Heart of America (Amerika szíve)

{5} Francia eredetű étel, csokoládés tekert sütemény.