A mű eredeti címe

The Christmas Train

Copyright © 2002 by Columbus Rose, Ltd.

„Waiting for Santa” copyright © 2003 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Pejkov Boján, Melegh Erika

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN (1–19. fejezet)

MELEGH ERIKA (20. fejezettől)

ISBN 978 963 452 933 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom e regényt mindenkinek, aki szereti a vonatokat
és az ünnepeket.

1. fejezet

Tom Langdon újságíró volt, méghozzá a világutazó fajtából, mert a vérében volt a bolyongás. Ahol mások csak bizonytalanságot és félelmet láttak az életben, Tom kifejezetten elemében érezte magát. Élete legnagyobb részét külföldön töltötte, és háborúkról, zendülésekről, éhínségekről, járványokról meg szinte minden földi nyomorúságról tudósított. A célja viszonylag egyszerű volt: azzal akarta megváltoztatni a világot, hogy felhívta a figyelmet a szenvedésre. Ezenkívül imádta a kalandokat.

Csakhogy miután egy csomó rettenetes dologról hírt adott, és az emberiség sorsa egyre romlott, csalódottan visszatért Amerikába. Azzal kúrálta magát, hogy rémesen együgyű témákról írt női magazinokba meg lakáskultúrával és kertészettel foglalkozó lapokba. A komposztkészítés mesterfogásai és a faburkolatú ösvények kivitelezése azonban nem bizonyult nagy kihívásnak.

Közeledett a karácsony, és Tom Langdon legnagyobb gondja az volt, hogyan jusson el a nyugati partra, Los Angelesbe az ünnepekre. Elég jó oka volt útra kelni: Los Angelesben élt a barátnője, Lelia Gibson. A hölgy színésznőként kezdte, de a Zs kategóriás horrorfilmek után úgy döntött, inkább belevág a szinkronszínészetbe. Ahelyett, hogy rendszeresen lemészárolták volna a vásznon a mindennapi betevőért, egy csomó rettentően népszerű szombat délelőtti rajzfilmnek kölcsönözte a hangját. A gyermekműsoriparban mára köztudottá vált, hogy senki nem tudja nagyobb átéléssel és odaadással utánozni a hebehurgya erdei állatokat az aranytorkú Lelia Gibsonnál. Mindezt egy egész polcra való díj bizonyította, a döbbenetesen magas gázsi és a rendszeres jogdíjak mellett.

Tom és Lelia egy Délkelet-Ázsiából Amerikába tartó hosszú repülőúton ismerkedtek meg. A férfi először úgy érezte, csak az ital miatt találja gyönyörűnek és érdekesnek – na meg persze szelesnek és különcnek – a nőt, de amikor pár óra múlva Los Angelesben kitisztult a feje, még mindig annak látta Leliát. Ráadásul úgy tűnt, ő is tetszett a nőnek. Tom Kaliforniában maradt, és jobban megismerték egymást. Lelia is meglátogatta őt a keleti parton, és azóta kényelmes távkapcsolatban éltek az ország két ellentétes oldalán.

Furcsának tűnhet, hogy egy sikeres hollywoodi nő beleszeret egy félnomád férfiba, akinek egymás után telnek be az útlevelei, aki bármikor harminc nyelven tud káromkodni, és sohasem áll mögötte biztos anyagi háttér. Lelia azonban már túl volt a saját köreihez tartozó férfiakon. Egyszer elég érthetően célzott rá, hogy az összes jöttment hazug csirkefogó, és mind teljességgel megbízhatatlan. Úgy vélte, mivel Tom hírek megírásából él, néha találkoznia kell az igazsággal. Szintén tetszett neki a férfi nyers sármja, amit azoknak a ráncoknak köszönhetett, amelyeket a szélfútta sivatagok vájtak az arcára, miközben lövedékek repkedtek a feje felett. Habár igaz, hogy a biztonsági előírások miatt ilyenkor mindig a homokba szorította az orcáját.

Lelia mindig elragadtatva hallgatta a világ különböző pontjain történt kalandokat, cserébe Tom ámulattal adózott a nő professzionalizmusának, amellyel a hebehurgya erdei állatok szinkronizálását végezte. Határozottan előnyt jelentett, hogy nem kellett egész évben együtt élniük, mivel így nem terhelték őket az átlagos párok mindennapi problémái, legalábbis Tom így gondolta.

Tom egyszer már volt nős rövid ideig, de nem született gyereke. A volt felesége akkor sem fizetné ki a távolsági hívását, ha éppen az utcán érné szívinfarktus. Tom negyvenegy éves volt, az édesanyja nemrég hunyt el agyvérzésben, az apját már régen elveszítette. Mivel egyke volt, egymaga maradt a világban, és befelé fordulóvá vált. Úgy érezte, leélte már az élete felét, nincs gyermeke, és csupán egy tönkrement házasságot, egy kamionnyi régi újságot, néhány díjat és egy laza kapcsolatot képes felmutatni egy kaliforniai szinkronsztárral. Akárhogy nézte, ez elég siralmas teljesítmény volt.

Egyszer esélye adódott, hogy az életét egy csodálatos nővel élje le, de megmagyarázhatatlan okokból tönkrement a kapcsolat. Most már tudta, hogy élete egyik legnagyobb hibáját akkor követte el, amikor nem vette feleségül Eleanor Cartert. Most pedig, örökké izgága és nyughatatlan ember lévén, felült egy Los Angelesbe tartó vonatra.

Nyugodtan megkérdezhetné bárki, miért pont egy vonatra, amikor temérdek repülőjárat áll rendelkezésre, hogy töredék idő alatt elrepítse őt oda. Nos, mert az embernek hirtelen teleszaladhat a hócipője a reptéri ellenőrzésekkel, útban az áhított cél felé terhessé válhat, hogy vadidegen emberek előtt parancsra le kell tolnia a nadrágját, könyékig turkálnak a táskájában, és minden átmenet nélkül elgurulhat a gyógyszere. Thomasnak a La Guardia Repülőtéren gurult el. Nem egyszerűen elveszítette az önuralmát: a jelenet inkább Pompeji pusztulására emlékeztetett.

Éppen Olaszországból tért haza, ahol egy súlytalan témát dolgozott fel, egész pontosan a borászatot, és a kelleténél jóval többet ivott annak érdekében, hogy még jobban elmerüljön a termőföldfajták és a szőlő betegségeinek kérdéseiben. Emiatt fáradt, ingerlékeny és másnapos volt. Mindössze három órát aludt az egyik barátja New York-i lakásán, mielőtt elindult a repülőtérre, ahonnan Texasba akart utazni. A következő feladata az volt, hogy egy ottani szépségversenyről tudósítson, amit azért fogadott el, mert férfitársaihoz hasonlóan szerette csinos nőkön legeltetni a szemét.

A La Guardián a biztonsági őr kézi fémdetektora kiszúrt valami jelentéktelen apróságot a ruhája alatt, miközben egy másik a futószalagra borította a táskája teljes tartalmát, és Tom tehetetlenül nézte, ahogy a többi utas hirtelen jött érdeklődéssel vizslatja a személyes holmiját.

A kínos helyzetet tetézte, hogy a biztonságiak közölték, gyanús a személyi igazolványa, a hajszíne, a ruházata és az orrmérete – habár ebben maguk sem voltak teljesen biztosak –, és azt is, hogy ahelyett, hogy Texas felé venné az irányt, az FBI, a DEA, a CIA és a New York-i rendőrség vendégszeretetét fogja élvezni egy bizonyos ideig. Futólag hozzátették azt is, hogy nagyjából öt, esetleg tíz órán át. A fizikai és lelkiállapota ennél többet nem bírt, ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Langdon százkilencven centiméter magas volt, száz kiló, és a szemére ereszkedett a lila köd. Olyan válogatott káromkodásban tört ki, amelyeket egy templom tíz kilométeres körzetében nem mert volna kiejteni, nekitámadt a biztonsági őröknek, kitépte az egyik egyenruhás kezéből az inkriminált fémdetektort, és egy mozdulattal félbetörte. Nem volt büszke a vad kitörésre, de a közelben álló utasok éljenzése némileg enyhítette a frusztráltságát.

Szerencsére a bíróság nemrég elmarasztalta a reptéri biztonsági személyzetet a túlbuzgóságáért, és amikor Tom vallomást tett, a bírónő együttérzőn bólintott. Ráadásul kiderült, hogy a biztonságiak alaptalanul emelték ki a sorból, és ezért végül megúszta bírói megrovással, meg azzal, hogy dühkezelési tanfolyamot írtak elő a számára. Ezt szándékában állt elvégezni, de meg kellett várnia, amíg a fémdetektoros pasas iránt érzett olthatatlan bosszúvágya alábbhagy. Az incidens másik következménye az volt, hogy kitiltották az Amerikai Egyesült Államok összes helyközi repülőjáratáról. Nem gondolta, hogy erre joguk van, de megmutatták neki az utazási feltételek apró betűs lábjegyzetét, amelyben valóban ott szerepelt az elveszett csomagokért járó ötdolláros kárpótlás megállapítása mellett.

Ekkor jött a felismerés: a repülési tilalom egy jel. Valamilyen isteni figyelmeztetés, valamilyen fontos üzenet. Ezért választotta a vonatot Los Angelesbe, és döntött úgy, hogy ír róla egy cikket. Utazás a behavazott tengerpartról a napsütéses tengerpart felé karácsonykor. Ez is motiválta amellett, hogy Leliával töltheti az ünnepeket. Tom Langdon a családja azon ágából származott, amely a New York állambeli Elmira városához kötődött, és amely ág tagjai nagyot alkottak az irodalomtörténetben. Az elmirai Langdonokról eszébe jutott Olivia Langdon, aki amellett, hogy elbűvölő, alkalmazkodó és egyben tragikus karakter volt, arról vált ismertté, hogy feleségül ment a lobbanékony, ékes beszédű Samuel Clemenshez, a termékeny íróhoz, akit a világ és a történelem Mark Twain néven ismert meg.

Tom már azelőtt tisztában volt a rokoni kapcsolattal, hogy le tudta írni a nevét, és ez a tény mindig arra sarkallta, hogy írásból éljen. Twain újságíró is volt, a nevadai Virginia Cityben a Territorial Enterprise-nak dolgozott, mielőtt híressé, elismertté, földönfutóvá, majd ismét híressé és elismertté vált.

Ami Tomot illeti, már kétszer került terroristák fogságába, és hatszor majdnem megölték olyan háborúban, puccsban vagy forradalomban, amelyben kevésbé civilizált társadalmak intézik a konfliktusaikat. Látta már, miként váltja fel a reményt a rettegés, a rettegést a düh, a dühöt pedig a semmi, mert a düh állandóvá válik, és mindenkit csak bajba sodor.

Habár nyert rangos díjakat, nem gondolta magát kiemelkedő és maradandó műveket alkotó prózaírónak. Tudta magáról, hogy nem egy Mark Twain. A Huckleberry Finn kalandjai, az Élet a Mississippin és A lóvátett város valóban maradandót alkotó szerzőjéhez fűződő távoli rokonság miatt mégis rettentően különlegesnek érezte magát, még ha kissé érdemtelenül is.

Az apja röviddel a halála előtt megkérte Tomot, hogy fejezzen be valamit, amit a legenda szerint Twain elmulasztott megtenni. Elmondta, hogy a kortársaihoz képest rengeteget utazó Mark Twain élete végén, az úgynevezett sötét években a kontinenst átszelő útra indult vonattal a karácsonyi ünnepek alatt. Valószínűleg el akart menekülni a világ elől az őt és a családját ért tragédiák miatt. Úgy tartják, rengeteg jegyzetet készített útközben, amelyek – ki tudja, miért? – végül mégsem álltak össze történetté. Erre kérte Tomot az apja: üljön vonatra, írja meg a történetet, fejezze be, amit Twain sohasem tett meg, és tegye híressé a család Langdon-ágát.

Mindez azután történt, hogy Tom hazaért egy huszonnégy órás, kétségbeesett tengerentúli repülőútról, hogy ott legyen az apja halálos ágyánál. Amikor meghallotta az elsuttogott kérést, őszintén megdöbbent. Utazzon át az országon vonattal karácsonykor, csak hogy befejezzen valamit, amit Mark Twain elmulasztott? Azt hitte, az apja félrebeszél a fájdalomtól, ezért nem foglalkozott a kéréssel. Most azonban, mivel nem repülhet amerikai légtérben anélkül, hogy ne bilincselnék meg és ne vennének tőle ujjlenyomatot, végre teljesítheti az apja kérését, amely talán a saját hasznára is válhat.

Ötezer kilométeres út áll előtte, hogy megtalálja önmagát. Ráadásul karácsonykor, a megújulás idején, és talán nem lesz több lehetősége, hogy rendet tegyen a zűrzavaros életében. Legalább meg kell próbálnia.

Ha azonban tudta volna, hogy gyökeres fordulatot vesz az élete alig két órával azután, hogy a vonat kigördül az állomásról, inkább gyalog indult volna Kaliforniába.

Capitol Limited
Washington–Chicago

2. fejezet

Amikor Tom az útja legelején kiszállt a taxiból a washingtoni Union pályaudvar előtt, néhány belföldi vonatútjára gondolt. Mind az északkeleti folyosón történt – Washington, Boston és New York között –, a legmodernebb Amtrak-szerelvényeken, Acela gyártmányú gyorsvonatokon. Az Acela sebes, gyönyörű és tágas volt, semmiben nem különbözött az európai társaitól. Önműködő üvegajtó választotta el a szerelvényeket, amelyek maguktól kinyíltak, ha az ember eléjük állt, akárcsak az Enterprise csillaghajó kapitányi hídjára vezető ajtó. Amikor Tom előtt először kinyílt az Acela ajtaja, valóban körülnézett, lát-e egy a Csillagflotta egyenruháját viselő vulkánit.

Tom hálófülkét foglalt a Capitol Limited Washington és Chicago között közlekedő járatán. Átszállással kell eljutnia a nyugati partra. A Capitol Limited lesz az első vonat, és a csodás Southwest Chiefen teszi meg az út második, hosszabb szakaszát. A Capitol Limitednek jól dokumentált történelme volt, mivel a híres Baltimore–Ohio-vasútvonal részét képezte. A B&O volt az első teherszállító vonattársaság az Amerikai Egyesült Államokban, és egyben arról is nevezetes volt, hogy ők vágtak bele elsőként a személyszállításba is.

A Cap – ahogy sokan előszeretettel becézték – számított a legelegánsabb és legigényesebb távolsági vonatnak az Amerikai Egyesült Államokban. Egykor Newburg módra elkészített homár is szerepelt az étlapon, az étkezőkocsiban porcelánnal és üvegpoharakkal terítettek, a dekoratív kupolás kocsikból pedig nézni lehetett a tovasuhanó tájat. Luxuskocsik is voltak, legendás személyzettel, amely állítólag kisebb vagyonokat tett zsebre a borravalóból. Hosszú története során a Cap királyokat, hercegeket, elnököket, filmsztárokat és iparmágnásokat szállított Chicagóból Washingtonba és vissza, az utak során szárnyra kelt történetek pedig bekerültek a vasútmitológiába. Tomból már úgy is sikeres társaságirovat-vezető válhatott volna, ha csak az utasok sikamlós történeteiről ír.

Gyerekkorában a családi kapcsolat és apja Twain-rajongása miatt Tom megszállottan kutatta az író életét, munkásságát és bölcs útmutatásait. Az országon átívelő út előtt ismét elolvasta a Jámbor lelkek külföldön című kötetet, amely Twain öt hónapos európai és szentföldi utazását dolgozza fel a Quaker City gőzös fedélzetén. Ezt tartotta az egyik legmulatságosabb és legkönnyedebb úti beszámolónak, amelyet valaha írtak. Óriási szakadék tátongott a szikár, vadnyugati Sam Clemens és a megannyi istenfélő, életében először az őshazába látogató közép-nyugati telepes között. Twain akkoriban még nem volt világhírű, kifinomult ízlésű író. Tom ugyan nem külföldre utazott, mégis zarándoknak érezte magát a saját országában, mert furcsamód a világot jobban ismerte, mint Amerikát.

A menetrend szerint a Capitol Limited pontosan délután négy óra öt perckor hagyja el a fővárost. Tizenkét állomáshelyen áll meg Chicagóig, és másnap kilenc óra tizenkilenc perckor érkezik meg a szelek városába. Ott délután átszáll a Los Angelesbe tartó Southwest Chiefre. Jó tervnek látszott, és Tom felpezsdült, mert mindez sokkal jobban lázba hozta, mint a magyalfák metszése vagy az emésztőgödör kiszippantásának rejtelmei.

A jegyirodában felvette a jegyét, az egyik hordárra bízta a sífelszerelését – Leliával egy népszerű síparadicsomban töltik majd a karácsonyt –, és ámulattal nézett körül a pompás Union pályaudvaron, amelyet mielőtt felújítottak, majdnem bontógolyók áldozatául esett. Az épület az 1960-as évek végén és az 1970-es évek elején Nemzeti Látogatóközpontként, egy valójában teljesen haszontalan, harmincmillió dollárért létrehozott intézményként szolgált, amelyre senki nem volt kíváncsi. A központot végül csendben bezárták, és csak azt a parányi és huzatos részét hagyták meg, ahonnan a vonatok indultak, és ahová érkeztek.

Tom apja ebbe a román stílusú terminálba érkezett meg 1945-ben, a második világháború után. Miközben Tom végigvonult a gazdagon faragott és ékesített márványtermeken, a civil élet biztonságába visszatérő apjára gondolt, aki bátor fiatalemberként, mindössze egyetlen puskával a kezében segített megszabadítani a világot a zsarnokságtól. Illő volt, hogy itt kezdje meg az utat, hiszen apja e falak között zárta le életének első szakaszát, és itt lépett át egy másikba. Pillanatnyilag ez volt a legtöbb, amit megtehetett.

Pár percig a központi csarnok nyugati falánál felállított hatalmas terepasztalt nézte, amely körül megannyi felnőtt és gyerek csodálta a karácsonyi díszben pompázó, aprólékosan kidolgozott városokon és vidéki tájakon átrobogó fémmaketteket. A vonatoknak kétségtelenül nosztalgikus kisugárzásuk van, ami még azokat is vonzza, akik sohasem utaznak rajta. Tom is önkéntelenül elmosolyodott a miniatűr sínpárokon robogó szerelvények láttán.

Mivel a vonata hamarosan indult, Tom a felszállóhely felé vette az irányt. Bár a legtöbb pályaudvar már bevezette a csomagellenőrzést, az utas az indulás előtti utolsó percekben is felszállhatott a vonatra. Nem voltak biztonsági kapuk, nem hadonászott senki fémdetektorral, nem tettek fel ostoba kérdéseket arról, engedtük-e, hogy egy vadidegen termonukleáris bombát helyezzen el a kézitáskánkba a mosdóban, mert az ember nyilván nem jelentené ezt magától is. Csak fel kellett ugrani a vonatra, és máris indult. A modern világ számtalan szabálya között mindez frissítően egyszerűnek hatott.

Tom helyet foglalt a Cap várótermében, és az utastársait figyelte. A New Yorkba tartó vonaton szinte az összes utas elegánsan öltözött üzletember volt, a vállalati lét eszközeivel – mobiltelefonnal, BlackBerryvel, táblagéppel, laptoppal, fülhallgatóval, lézeres prezentációs ketyerékkel, titánbevonatú bigyókkal és szupertitkosítható külső vincseszterekkel – felfegyverkezve. Látszott rajtuk, hogy küldetéstudatuk van, céltudatosan lépdelnek, és amikor kinyílt a vonat ajtaja, akkora lendülettel rohamozták meg a szerelvényt, hogy a lassan sétáló Tomot majdnem felbuktatták. Egy pöttöm vezérigazgató olyan vehemenciával lökte félre, mintha vörös posztót lengetett volna előtte, az meg ki akarta volna ontani a beleit.

A Capre várakozó társaság sokszínű volt. Fehérek, feketék, indiánok, hagyományos öltözetű muszlimok, ázsiaiak. Mindenféle népcsoport és náció, nagyjából egyenlő arányban férfiak és nők.

Egy rokonszenves fiatal pár ült Tom mellett, diétás kólát ittak kézen fogva, és nagyon feszültnek tűntek. Talán ez volt az első útjuk az otthontól távol. Tom olyan sokat utazott már egészen fiatal korától fogva, hogy átérezte a feszültségüket. Mellettük egy pap szundikált, lábát a kézitáskáján pihentetve.

Az egyházfival szemben egy karcsú, szögletes testalkatú hölgy ült, mint valami hús-vér geometriai alakzat. Tom nem tudta megbecsülni a korát, mert hosszú, tarka, turbánhoz hasonló kendőt viselt a fején. Tizenöt kilós súlyzónak is beillő bumfordi facipő volt a lábán. Elmélyülten tanulmányozta a mellette lévő székre kirakott tarot-kártyákat. Olyan pillantással kísérte a mellette elhaladókat, mint aki azt gondolja: mindent tudok rólad. Őszintén szólva kissé zavaró jelenség volt. Egy vénember egyszer jósolt Tom tenyeréből a Virgin-szigeteken. Hosszú életet, egy rakás gyereket, szerető feleséget és csupa jót ígért. Tom gyakran gondolt rá, hogy megkeresi a gazembert, és visszakéri a pénzét.

Ezután egy járókeretes idős hölgyre lett figyelmes, aki az anyjára emlékeztette. Az agyvérzése után nem tudott beszélni, ezért kidolgozott egy rendszert. Egy az anyját és a gyerekkori önmagát ábrázoló fotót helyezett az anyja mellkasára, aki ha jól érezte magát, és minden rendben volt vele, az egészséges kezével megérintette. Sohasem felejti el azt a napot, amikor nyolc órát várt, hogy megérintse a képet. Hiába várt, az anyja pedig másnap meghalt.

Pár perc múlva Tom és a többi utas magához vette a csomagjait, és elindult a vonat felé. A tekintélyt parancsoló Capitol Limited szinte magába szippantotta őt.

3. fejezet

Odakint hideg volt, és a felhők ha nem is havat, de legalábbis havas esőt ígértek. Hasonló időjárási körülmények között az utasok a késés és a befagyott szárnyak miatt aggodalmaskodnak, de ilyen kellemetlenség elő sem fordulhatott a rendíthetetlen Cappel. Irány Chicago! Tom határozottan elemében érezte magát. Minden út kezdetén telítődött a szervezete adrenalinnal. Egy egészségügyi magazinnak készült legutóbbi cikke arról szólt, milyen előnyös hatásai vannak a hathetes aszaltszilva-diétának, feltéve persze, ha az ember nem hagyja el a vécé húszméteres körzetét. Tom már teljesen ki volt éhezve a kalandra. A vonat elejéhez sétált, és szemügyre vette a két villamos-dízel mozdonyt, amely a Capet húzza majd. Már hallott ezekről a szörnyetegekről. General Electric P–42-esek voltak, egyenként több mint százhuszonegy tonnát nyomtak, motorjukban tizenhat dugattyú dolgozott, és négyezer-kétszázötven lóerő volt a teljesítményük. Arra gondolt, micsoda hihetetlen erő rejtőzik a gépek gyomrában. Amit egy P–42-es nem előz le, azt egyszerűen ledarálja.

Visszafelé sétálva megakadt a szeme egy öreg, vadászzöld színű vagonon, amely felkeltette az érdeklődését. Tom egy közelben álló Amtrak-alkalmazottól érdeklődött.

– Ez Franklin D. Roosevelt kocsija, az öreg Marco Polo – felelte a fickó. – A Hetes számú vonat. Ma a Norfolk Southern tulajdona. Fontos embereknek tartják fenn, étteremként.

Miközben a vasúti kocsit nézték, egy hosszú limuzin gördült elé.

– Korai vacsorára készülnek a Marco Polóban? – kérdezte Tom. – Churchill vagy Sztálin jött? – tette hozzá mosolyogva.

– Nem – felelte a férfi, és úgy látszott, nem értékeli Tom humorát. – Valami fejest hoztak a Capre. Innen érkeznek, és a limó egy külön rámpán távozik. Ez is része a diszkréciónak. Pont olyan, mint a filmsztároknak fenntartott ki- és bejárat a repülőtereken.

– Milyen fejessel utazom egy vonaton? Gondolom, valami politikussal.

– Ha elmondanám, megsérteném a titoktartást – felelte a férfi Tomra pillantva. Veterán vasutasnak tűnt, aki nyilván megannyi izgalmas történetet ismer.

Tom várt egy kicsit, hogy megnézze, ki száll ki a limuzinból, de nem történt semmi. Majd meglátja a vonaton, gondolta, hiszen egy VIP-utas nem rejtőzhet a végtelenségig. Állítsák ki Tom Langdont egy pályaudvarra tollal, papírral, egy jó látcsővel és elég fizetéssel, és a hét minden napján levadászik egy hírességet!

Azon a napon a Cap két mozdonyból, egy poggyászkocsiból, két alvókocsiból, három utaskocsiból, egy étkezőkocsiból és egy személyzeti kocsiból állt. Ez utóbbiban volt elszállásolva a kiszolgálószemélyzet legtöbb tagja. A kocsi kétszintes elrendezésű volt, ahonnan át lehetett menni az egyszintes szerelvényekbe. Tom megkereste a hálókocsi utaskísérőjét, és felmutatta neki a jegyét.

– A következő hálókocsi az öné, uram. Keresse Reginát! – mondta a pasas.

Tom megkereste Reginát, aki egy bámulatos, öt méter magas emeletes kocsi mellett állt, amelyet a szakmabeliek superlinernek neveztek. Ez volt a világ legnagyobb tömegű utasszállító kocsija. Habár egyesek számára a vonatok régimódinak számítottak, Tomot teljesen elvarázsolták. Olvasta a legtöbb vasúton játszódó történetet, és kétségtelenül mindegyik lebilincselően izgalmas volt. Az ember kézhez kapta az elegáns és kényelmes utazás összes előnyét, és egyben a különböző társadalmi osztályokhoz tartozó gyanúsítottakat is. Az ilyen sztorikban az a legmulatságosabb, amikor az utasok lélegzet-visszafojtva fekszenek a sötétben, és az orrukig húzzák a takarót, mert tudják, hogy valami borzasztó dolog fog történni. Kisvártatva, amikor a tetőfokára hág az izgalom, odakint villámlik, valaki felsikolt, és tompa puffanással a földre zuhan a holttest. Hajnalhasadáskor már megvan a falfehér bőrű, dermedt szemű hulla, akit egy testes komorna fedez fel, és utána tíz percen át fülsiketítőn sikoltozik, miközben az egyik sötét sarokból rezzenéstelen szempár figyeli. Akit mindez nem ejt izgalomba, vizsgáltassa ki magát!, gondolta Tom.

Reginának hibátlan fekete bőre volt, és túl fiatalnak látszott ahhoz, hogy vonaton vagy akárhol dolgozzon. Úgy nézett ki, mint egy gólyabál és az első igazi csók előtt álló középiskolás. A magas, karcsú lány barátságos volt, és szemmel láthatóan szerette a munkáját. Olyan piros-fehér karácsonyi sapkát viselt, amilyet a Mikulás segédei a bevásárlóközpontokban, és éppen annak az ideges párnak segített, amelyet Tom a váróteremben látott. A pap már felszállt a járműre, és a nagy kézitáskáját vonszolta maga után a folyosón. Miután végzett, Tom megmutatta a lánynak a jegyét.

Regina megnézte, és kipipálta a nevet a listán.

– Köszönöm, Mr. Langdon. A felső szinten van a kabinja. A lépcsőt jobbra találja, utána forduljon balra, és menjen végig a folyosón a D jelzésű ajtóig!

Tom megköszönte a segítséget, és vidáman fellépett a pompás Capitol Limitedre. A hálókocsikkal kapcsolatos tudománya csupán az Alfred Hitchcock rendezte Észak-északnyugat című filmre korlátozódott, amelyben a kifogástalanul elegáns Carry Grant, a fiatal Eva Marie Saint és a végtelenül gonosz James Mason játszotta a főszerepet. A filmrajongók többsége emlékszik még a híres permetező repülőgépes jelenetre, amelyben Grant a tökéletesen szabott szürke öltönyében egy elhagyott út szélén áll a semmi közepén, és a titokzatos George Kaplant várja, aki természetesen nem létezik, csak a CIA néhány rafinált embere találta ki aljas terveik végrehajtása céljából. Az ilyenek azért hazudnak folyton, hogy a világ biztonságos és demokratikus legyen. Közben persze jól elszórakoznak az adófizetők pénzéből.

Tom emlékeiben az Eva Marie Saint tágas alvókocsijában zajló csókjelenetek éltek a legélénkebben. Cary és Eva nem vacakoltak, és még a mai fogalmak szerint is vadul egymásnak estek. Fiatalon, tomboló hormonokkal tisztátalan gondolatai támadtak a nőkről, legalábbis azokról, akik hasonlítottak Eva Marie Saintre.

A film alapján elegánsan berendezettnek képzelte a hálókocsit nagy ággyal, íróasztallal, kis társalgóval, ahol látogatókat fogadhat, egy kis pezsgőfürdős fürdőszobával, külön kabinnal a komornyiknak és verandaszerű erkéllyel. Nem véletlenül vitte Cary ugyanazzal a vonattal nászútra Evát. A hálókocsi nagyobb volt, mint bármelyik lakás, amelyben Tom valaha lakott.

Tom felment a lépcsőn, ami csomaggal a kézben nem volt egyszerű, mivel a lépcső derékszögben kanyarodott. Azt hitte, azért olyan szűk, hogy bőven legyen hely a hálókocsikban. Amikor felnézett, egy komoly akadályt vett észre.

Az akadály idős volt, hálóköntöst viselt, pedig még négy óra sem volt, és bizonytalan léptekkel megállt a lépcsőn tetején. Tomnak már csupán egy lépcsőfok hiányzott, már csak egy lépés választotta el az emelettől és attól, hogy Eva Marie-ról fantáziálhasson a tágas lakosztályban.

– Elnézést – mondta udvariasan.

– Menjen arrébb! – szólalt meg a nő süvöltő baritonján, ami még a sokat látott, harcedzett haditudósítókat is megszégyenítette volna.

– Hadd menjek el ön mellett! – javasolta Tom, de egyértelmű volt, hogy erről szó sem lehet. A hölgy bár nem volt olyan magas, mint Tom, de jelentősen több helyet foglalt el széltében.

– Ott vagy, Regina? – kiáltott a nő.

– Itt vagyok, Agnes Joe! – felelte a lány.

Mivel egyikük sem hátrált, Tom és Agnes Joe ügyetlen tangózásba kezdett – egy lépés előre, egy lépés hátra. Tom fel-le lépegetett a lépcsőn, amitől émelyegni kezdett.

– Tom Langdon vagyok a D kabinból – mondta végül. – Ha megtenné, hogy egy pillanatra hátralép...

Tom nem tudta befejezni a mondatot, mert Agnes Joe ahelyett, hogy hátrált volna, finoman arrébb lökte. Pontosabban a húsos karjával félretolta a fejét, és mivel Tom amúgy sem állt biztosan a lábán, megingott, legurult a lépcsőn, és elterült a padlón, mint egy zsák. A mosolygó Agnes Joe-ba szorult annyi udvariasság, hogy nem lépett rá a kiterült áldozatra. Tomnak kétsége sem volt afelől, hogy Mark Twain nem így kezdte az országot átszelő útját. A nő odalépett Reginához, aki pont újabb utasoknak segített, ezért szerencsére nem látta a jelenetet, amiért Tom hálás volt a sorsnak, hiszen tulajdonképpen egy idős hölgy éppen most semlegesítette egyetlen mozdulattal.

– Tessék, aranyoskám! Egy kis pénz, amiért segítettél a csomagokkal. Köszönöm – mondta Agnes Joe, és pénzt nyomott a lány markába.

Tom feltápászkodott, jól megnézte magának az asszonyt, és odalépett Reginához.

– Tegye le a csomagjait, Mr. Langdon! Azonnal intézkedem, csak előtte megvárom, hogy mindenki bejelentkezzen.

– Köszönöm. Szólítson Tomnak! – mondta, és ő is egy marék bankjegyet nyomott Regina kezébe, amiért kedves pillantást kapott a lánytól. Azután Agnes Joe-ra pillantott, aki lassú léptekkel vánszorgott felfelé a lépcsőn.

– Régóta dolgozik ezen a vonalon? – érdeklődött Tom.

– Négy éve.

– Az elég hosszú idő.

– Dehogy! Van, aki már húsz éve itt dolgozik.

Tom ismét Agnes Joe-ra pillantott, aki egy lépést sem haladt előre. A lába mozgott ugyan, de úgy tűnt, mégis egy helyben áll. Olyan érzése támadt, mintha lassított felvételt nézne.

– Ezek szerint ismeri Agnes Joe-t – mondta Tom.

– Persze! Azt mondják, már tíz éve ezzel a járattal utazik.

– Tíz éve? – csodálkozott Tom. – Biztos nagyon meg van elégedve.

– Azt hiszem, a családját látogatja meg – nevetett a lány. – Kedves asszony.

Tom megtapogatta a fejét, ahol a kedves Agnes Joe meglökte.

– Ebben a vagonban van a hálókocsija? – érdeklődött.

– Igen. Pont az öné mellett.

Hurrá!, gondolta Tom, majd a lépcső felé vette az irányt, ahol Agnes Joe még mindig ugyanannál a foknál tartott.

– Segíthetek önnek, Agnes Joe? – kérdezte.

– Nem kell, aranyoskám! Csak adjon még egy kis időt!

– Mi lenne, ha ön elé állnék, és úgy segítenék?

Persze Tom terve az volt, hogy valahogy megelőzi az asszonyt, elrohan, és bezárkózik a mesés hálókocsiba, amelynek az ajtaját Eva Marie és Cary Grant őrzi majd.

– Bízza csak rám, fiacskám! – felelte Agnes Joe, és amikor legyintett, alaposan vesén vágta Tomot. Mire elmúlt a fájdalom, és kiegyenesedett, az asszony már eltűnt. Tom lassan a D hálófülkéhez ment, és úgy érezte, mintha ismét valamelyik háborúról tudósított volna.