A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sir Arthur Conan Doyle: The Sign of the Four.

Spencer Blakett, 1890, London

A kötet magyarul A dilettáns detektív és Az Agra kincse címen is megjelent.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Fordította Mikes Lajos

Borítóterv Szabó Levente

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-963-656-011-9

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

Tartalom

I. FEJEZET A következtetés tudománya

II. FEJEZET A tényállás előadása

III. FEJEZET Kutatás a megoldás után

IV. FEJEZET A kopasz úr elbeszélése

V. FEJEZET Tragédia Pondicherry Lodge-ban

VI. FEJEZET Sherlock Holmes magyarázata

VII. FEJEZET A kátrányoshordó

VIII. FEJEZET A Baker Street-i portyázó csapat

IX. FEJEZET A lánc megszakad

X. FEJEZET A szigetlakó pusztulása

XI. FEJEZET Az Agra kincse

XII. FEJEZET Jonathan Small különös története

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. FEJEZET
A következtetés tudománya

Az afgán háború, melyben mint katonaorvos vettem részt, s amely annyi honfitársamnak szerzett dicsőséget, rám nézve végzetes volt. Ezredem első ütközetében golyó fúródott a lábamba. Kórházba kerültem, és sebem több hétig a betegágyhoz láncolt. Amikor már javulófélben voltam, lappangó láz támadta meg szervezetemet, és rendkívül legyöngített: csupán a gyors levegőváltozás segíthetett rajtam, ezért az első személyszállító hajón visszaküldtek Angliába.

Vagyonom nem volt; rokonaim nem éltek. Az úton némileg erőre kaptam, s elhatároztam, hogy Londonban fogok letelepedni. Sokat töprengtem, hogyan rendezkedhetnék be a legcélszerűbben. Amikor Londonba értem, éppen kapóra jött, hogy egy régi barátom, akivel véletlenül találkoztam, elküldött egy ismerőséhez, aki szívesen megosztotta szép, de neki magának túlságosan drága lakását egy megfelelő lakótárssal.

Új ismerősöm – Sherlock Holmes – nagyon tehetséges, de rendkívül különös ember volt. S bár természetünk meglehetősen különbözött, csakhamar pompásan összeszoktunk. Eleinte sokszor törtem a fejemet, mi is tulajdonképpen a foglalkozása, s csak lassacskán jutottam arra a következtetésre, hogy bizonyára bűnügyi szakértő, mert gyakran fölkeresték őt a titkosrendőrség tagjai, hogy a tanácsát kérjék.

Csakhamar módot nyújtott azonban arra is, hogy közvetlenül megismerkedjem zseniális módszerével, amelyet bonyolultabb esetek tisztázása közben alkalmazott. Nem érte be azzal, hogy egész eljárását megmagyarázza, hanem társául szemelt ki kutatásaihoz is, melyekkel nem egy olyan ügyre derített fényt, amelyeket kezdetben látszólag áthatolhatatlan homály burkolt.

Erélyét és éles elméjét, mellyel az egyszer meglelt nyomot követte, csodáltam; de amint rábukkant a rejtély nyitjára, szellemének minden frissessége egyszerre megszűnt, s barátom teljesen elernyedt.

Ilyenkor valóságos kín volt látnom őt; de a legjobban az a mód bántott, amellyel búskomorságától szabadulni igyekezett.

Ma is, amint együtt ültünk a szobában, Holmes levette a kandalló pereméről az üvegcsét, majd előhúzta a tiszta bőrtokból a fecskendőt. Hosszú fehér ujjaival beleillesztette a vékony tűt, a bal kézelőjét pedig hátratolta. Egy ideig tűnődve nézte a számtalan szúrásnyomot és sebhelyet, melyekkel csuklója és izmos alsókarja telis-tele volt. Végül beleszúrta karjába a tűt, megnyomta a fecskendő gombját, s felsóhajtva kényelmesen hátradőlt bársony karosszékében.

Hónapok óta naponta háromszor végignéztem ezt a jelenetet, de sehogy sem tudtam belenyugodni. Ellenkezőleg. Napról napra jobban bosszantott, sőt éjjel nem tudtam aludni, ha arra gondoltam, milyen gyáva vagyok, hogy semmit sem teszek ellene. De valahányszor föltettem magamban, hogy megnyugtatom a lelkiismeretemet, újra meg újra arra a meggyőződésre jutottam, hogy barátom hideg távolságtartása olyan emberre vall, akivel nem tanácsos erőszakoskodni.

Kiváló képességei, egész viselkedése és az a körülmény, hogy rendkívüli tehetségének már előttem is számtalanszor jelét adta, szorongóvá és tartózkodóvá tett vele szemben.

De e délutánon hirtelen úgy éreztem, hogy tovább már nem nézhetem tétlenül, amit művel. Talán a fejembe szállt a tüzes bor, amelyet a reggelimhez ittam, vagy talán túlzottan bosszantott a fontoskodása.

– Ma mi következik? – kérdeztem tőle merészen. – Morfium vagy kokain?

Lassan fölemelte a szemét a régi fóliánsból, amelybe beletemetkezett.

– Kokain – felelte. – Hétszázalékos oldat. Talán maga is meg akarja próbálni, doktor Watson?

– Eszem ágában sincs! – feleltem meglehetősen nyersen. – Még nem hevertem ki az afgán háború következményeit, és nem kísérletezhetek a szervezetemmel.

Ingerültségemet látva elmosolyodott.

– Talán igaza van. A testi hatása valószínűleg nem a legjobb. De a szellemet annyira ösztönzi és élesíti, hogy ehhez képest minden egyéb jelentéktelen.

– Azért fontolja csak meg jól – intettem nyomatékosan –, gondolja át a következményeket! Ha agyának működését élénkíti és izgatja is, mégiscsak természetellenes, beteges folyamat, amely fokozott anyagcserét kíván, és végül tartós gyengeséget okoz. Különben tapasztalatból maga is tudja, milyen komoly következményei vannak. Nagyon drágán fogja megfizetni ezt a játékot. A gyorsan múló élvezet kedvéért kockáztatja kiváló képességeit. Nemcsak mint jóakaró barátja, hanem mint orvos is figyelmeztetem önt, mert e minőségben, úgy érzem, némileg felelős vagyok az ön egészségéért is. Gondolja át alaposan!

Úgy tűnt, hogy nem sértődött meg. Könyökét a szék karfájára támasztva ujjai hegyét egymáshoz érintette, mint aki beszédhez készülődik.

– Szellemem – kezdte – föllázad a nyugalom ellen. Adjon egy problémát, valami munkát, a legnehezebb titkosírás megfejtését, a legbonyolultabb eset tisztázását. Akkor visszazökkenek a rendes kerékvágásba, és nem lesz szükségem semmiféle izgatószerre. De a lét unalmas egyhangúságát utálom: elepedek az izgalmak után. Ezért választottam, vagy inkább teremtettem magamnak egy sajátságos, különös foglalkozást; mert a magam szakmájában én vagyok a világon az egyetlen.

– Az egyetlen „amatőr” detektív? – kérdeztem kíváncsian.

– Az egyetlen nem alkalmazott, hanem tanácsadó detektív – felelte Holmes. – A szakmámban én vagyok az utolsó és a legbiztosabb fórum. Amikor Gregson, Lestrade vagy Jones Athelney zsákutcába jut – ami mellesleg gyakran megtörténik velük –, akkor nekem mondják el az esetet. Én mint „amatőr” megvizsgálom az ügyet, és megadom a szakvéleményt. Nevem nem szerepel egyetlen újságban sem, elismerésre nem számítok. Legfőbb jutalmam maga a munka, az a gyönyörűség, hogy rendkívüli megfigyelő- és következtetőtehetségem számára megfelelő tér nyílik. Egyébként nem vagyok teljesen ismeretlen ember; néhány munkámat lefordították franciára is.

– Milyen munkáit?

– Ó, hát ezekről nem is tud? – kiáltott nevetve. – Csupa technikai kérdéssel foglalkoznak. Íme, itt van például egy értekezésem a dohányhamu fajairól. Száznegyvenfajta pipadohányt, szivart és cigarettát sorolok föl benne, amelyeknek hamuja mind különböző, mint a mellékelt színes ábrákból láthatja. Ennek néha óriási a jelentősége a bíróság előtt. Ha például határozottan megállapítható, hogy valamelyik gyilkosságot olyan ember követte el, aki indiai Lunkahot szívott, akkor világos, hogy a nyomozás jóval egyszerűbb. Gyakorlott szemnek az indiai Trichinopoliy szivar fekete hamuja legalább annyira különbözik a Birds’ eye dohány fehér rostjaitól, mint a kelkáposzta a burgonyától.

– Jelentéktelen apróságok felismeréséhez páratlan képességekkel rendelkezik – jegyeztem meg.

– Rendkívül fontosnak tartom őket. Hogy még egy példát mondjak, írtam egy értekezést a lábnyomok vizsgálatáról, néhány megjegyzéssel a párizsi gipszről, amely kiválóan alkalmas a lenyomatok rögzítésére. Ez itt egy érdekes kis füzet arról a befolyásról, amelyet a foglalkozás gyakorol a kéz alakjára. Tele cserepezők, ácsok, betűszedők, takácsok és gyémántköszörűsök kezének ábráival. Ennek a füzetnek nagy gyakorlati értéke van a tudományos detektív számára, különösen mikor halottak személyazonosságának megállapításáról vagy gonosztevők múltjáról van szó. De talán untatom a vesszőparipáimmal?

– Egyáltalán nem. Nagyon érdekelnek, különösen mióta alkalmam nyílt arra, hogy tanúja legyek gyakorlati alkalmazhatóságuknak. Az imént megfigyelésről és következtetésről beszélt. Vajon a két dolog bizonyos értelemben nem ugyanaz?

– Hát nem igazán. – Kényelmesen hátradőlt karosszékében, és sűrű kék fellegeket eregetett kis pipájából. – A megfigyelés alapján például tudom, hogy ön ma korán reggel a Wigmore Street-i postahivatalban járt, a következtetés segítségével pedig arról győződtem meg, hogy ott táviratot adott föl.

– Úgy van! Mindkettő igaz! – kiáltottam fel. – De honnan az ördögből tudja ezt? Váratlanul határoztam el, hogy táviratozom, s nem szóltam róla senkinek sem.

– Nevetségesen egyszerű a dolog – mosolygott Holmes elégedetten, látva csodálkozásomat. – Tulajdonképpen magától értetődik. De alkalmas arra, hogy segítsen érzékeltetni a megfigyelés és a következtetés közti különbséget. A megfigyelés alapján megállapítottam, hogy az ön cipőjének talpára rátapadt egy darab vöröses föld. Azt is tudom, hogy a Wigmore Street-i postahivatal előtt éppen javítják a kövezetet, s a feltúrt földet épp a bejárat elé hányták. Ennek a földnek sajátságos, vöröses színe van, s a környéken sehol sincs hozzá hasonló. Ez a megfigyelés. A többi már következtetés.

– És miből következtetett a táviratra?

– Sok mindenből. Azt persze tudtam, hogy levelet nem írt, mert egész reggel egymással szemben ültünk. A nyitott asztalfiókjában hever néhány levelezőlap és boríték is. Mi egyébért mehetett volna tehát ön a postahivatalba, mint hogy táviratozzon? Ha minden egyéb tényezőtől eltekintünk, akkor az, amelyik megmarad, szükségképpen megfelel a valódi tényállásnak.

– Ebben az esetben megfelelt – válaszoltam kissé elgondolkozva. – A megoldás valóban egyszerű volt. De szeretném egyszer az ön elméletét nehezebb próba alá vetni, ha nem tekintené bizalmatlanságnak.

– Ellenkezőleg – jelentette ki Holmes –, nagyon örülnék neki. Ha egy igazi, komoly probléma megfejtésére kér, akkor ma már nem lesz szükségem a második adag kokainra.

– Egyszer hallottam, mikor azt állította, hogy minden tárgyra, amelyet állandóan használ az ember, rányomja egyéniségének bélyegét úgy, hogy a gyakorlott megfigyelő ki tudja belőlük olvasni a tulajdonos jellemét. Nos, nemrég kaptam valakitől egy órát. Arra kérem, mondjon véleményt korábbi gazdájának tulajdonságairól és szokásairól!

A kihívás szándékával nyújtottam át neki az órát, ugyanis véleményem szerint a feladat megoldhatatlan volt. Kissé meg akartam leckéztetni, mert néha túlságosan nagyképűen beszélt.

Holmes átvette az órát, figyelmesen megnézte a mutatóit, kinyitotta a hátsó fedelét, és megvizsgálta a szerkezetét; először szabad szemmel, azután erős nagyítóüvegen keresztül. Mikor végül kedvetlenül újra lezárta, s visszaadta nekem, alig állhattam meg, hogy ne mosolyogjak.

– Kevés támpontot nyújt – jegyezte meg. – Az órát nemrég tisztították, s ez eltüntette a leghasználhatóbb jeleket.

– Igaz – bólintottam. – Kitisztíttatták, mielőtt elküldték nekem.

Holmes nyilvánvalóan azért élt ezzel a gyönge magyarázattal, hogy vereségét leplezze. Ugyan miféle támpontokat nyújthatott volna az az óra, ha nem tisztították volna meg?

– A vizsgálat ugyan nem kielégítő, de nem is teljesen eredménytelen – folytatta, mialatt álmatag, fénytelen szemekkel a szoba mennyezetére bámult. – Tévedek, ha azt mondom, hogy az óra az ön bátyjáé volt, aki atyjuktól örökölte?

– Bizonyára a fedelén lévő H. W. monogramból jött rá erre.

– Úgy van. A W az ön nevét jelzi. A bevésett dátum egy körülbelül ötven esztendővel ezelőtti időpont, s ugyanolyan régi, mint az óra, amely tehát az előző nemzedék számára készült. Az értéktárgyakat rendszerint az idősebb fiú örökli, akit többnyire ugyanúgy hívnak, mint az apját. Minthogy az apjuk, ha jól tudom, már régen meghalt, azóta a legidősebb bátyjáé volt az óra.

– Eddig helyes – szóltam én. – Mi egyebet tud még?

– Rendetlen és henye életet élt. Szép vagyont örökölt, de mindent eltékozolt, és nyomorba jutott. Néha-néha rövid időre javult a helyzete, végül pedig iszákos lett. Ennyi az egész, amit megtudhattam.

Izgatottan felugrottam a székről, s fel-alá bicegtem a szobában.

– Ez nem méltó önhöz, Holmes! – kiáltottam, hogy elkeseredettségemnek kifejezést adjak. – Ezt nem tételeztem volna fel önről. Nyilván tájékozódott szerencsétlen bátyám sorsa felől, s most azt állítja, hogy valami titokzatos módon szerzett róla tudomást. Azt semmiképpen sem gondolhatja, hogy elhiszem, mindezt ebből a régi órából olvasta ki! Viselkedése kíméletlen, s őszintén szólva egészen közel jár a szemfényvesztéshez.

– Bocsásson meg, kérem, kedves doktor – felelt Holmes barátságosan. – Én elvont problémaként fogtam fel a dolgot, de közben megfeledkeztem arról, hogy az ügy személyesen és esetleg kínosan érinti önt. Biztosíthatom, hogy amíg át nem adta nekem az órát, azt sem tudtam, hogy önnek bátyja is volt.

– De hogy a manóba találta ki ezt a történetet, amelynek minden részlete igaz?

– Csakugyan? Nos, ez részben szerencse is. Én csupán a valószínűségre törekedtem, s nem reméltem, hogy ilyen pontosan rátapintok a valóságra.

– De az lehetetlen, hogy csak találomra mondta!

– Nem, nem; én sohasem találgatok. Az egy utálatos szokás, amely gátolja a logikus gondolkodást. Az egész dolgot azért találja csak különösnek, mert sem gondolataim menetét nem követi, sem azokat az apró jeleket nem figyeli meg, amelyek fontos következtetésekre vezetnek. Hogyan alakult ki például az a véleményem, hogy az ön bátyja rendetlen ember volt? Nézze csak meg egyszer jól az óra fedelét. Észre fogja venni, hogy alul két helyen is be van horpadva, s tele van repedésekkel meg karcolásokkal. Ez azt bizonyítja, hogy tulajdonosa az órazsebben más kemény tárgyakat is szokott hordani, pénzérméket vagy kulcsokat. Aki így viseli gondját egy ilyen drága órának, az okvetlenül rendetlen ember. Ennek belátásához nem kell túl sok ész. Az is könnyen feltételezhető, hogy aki ilyen értékes tárgyat örököl, egyébként is vagyonos ember.

Bólintottam, hogy jelezzem, követem gondolatmenetét.

– Tudvalevő – folytatta Holmes –, hogy Angliában a zálogházakban a fedél belsejére rá szokták karcolni a beadott órák zálogjegyeinek számát. Nagyítóüvegen át nem kevesebb mint négy ilyen számot láttam, s ez azt bizonyítja, hogy az ön bátyja gyakran volt pénzzavarban, de időnként javultak az anyagi körülményei, mert különben nem válthatta volna ki a zálogtárgyat. Nézze meg az óra belső lapját is! Látja a kulcslyuk körül azt a számtalan kis karcolást? Az mind a kulcs félrecsúszásának a nyoma. Józan ember óráján nincsenek ilyen karcolások, ellenben részegekén rendszerint előfordulnak. Éjjel húzza fel, s kezének remegése nyomot hagy maga után. Van-e mindebben titokzatosság?

– Világos, mint a nap – válaszoltam. – Bocsássa meg, hogy kételkedtem. Jobban meg kellett volna bíznom az ön csodás tehetségében. Ne vegye zokon, ha megkérdezem, foglalkozik-e most is valamilyen bonyolult ügy tisztázásával?

– Sajnos jelenleg nem. Ez az oka a kokainnak. Nem élhetek szellemi munka nélkül. Mi mást is tehetnék? Álljak talán az ablakban? A világ képe nagyon is borzalmas, elszomorító és lehangoló! Nézze csak, hogy ereszkedik lefelé az a sárga köd, és hogy telepszik meg a fekete házakon! Milyen reménytelen, nyomorult és hétköznapi minden! Mi haszna van az embernek a tehetségéből, Watson, ha nincs lehetősége arra, hogy érvényre juttassa? A gazság mindennapi dolog, a lét mindennapi dolog, s csak a mindennapi tehetségnek akad dolga állandóan.

Éppen válaszolni akartam, mikor hirtelen kopogtak, és a háziasszonyunk lépett be.

– Egy fiatal hölgy szeretne beszélni önnel, Mr. Holmes – jelentette be, egy névjegyet átnyújtva lakótársamnak.

– Mary Morstan – olvasta Holmes. – Hm! Ezt a nevet most hallom először. Kérje meg a kisasszonyt, Mrs. Hudson, hogy fáradjon föl hozzám. Maradjon, doktor. Csakugyan szeretném, ha itt maradna.

II. FEJEZET
A tényállás előadása

Miss Morstan, egy fiatal, szőke hölgy határozottan és látszólag nyugodtan lépett a szobába. Csinos, alacsony nő volt; ízlésesen öltözött, és kifogástalan kesztyűt viselt. Ám egyszerű ruhája mégis arra vallott, hogy anyagi lehetőségei korlátozottak. Sötétszürke gyapjúkosztümjén nem volt semmi dísz, s világosabb szürke kis kalapját is csak egyetlen fehér toll ékesítette. Bár vonásai szabálytalanok voltak, s alakja sem volt rendkívüli, vonzó és szeretetre méltó arcán, nagy kék szemében báj és elevenség tükröződött. Már láttam három különböző világrész számos nemzetének asszonyait, de sohasem találkoztam még olyan arccal, amely ilyen nemes lélekre vallott volna. Nem kerülte el figyelmemet, hogy mikor Holmes felszólítására leült, ajka és keze remegett. Egész lénye mélységes belső felindultságról tanúskodott.

– Azért kerestem fel önt, Mr. Holmes – kezdte –, mert ön egy ízben Cecilia Forrester asszonyt, akinek a házában élek, volt szíves egy kisebb bonyodalom tisztázásában segíteni. Akkor tanúsított jósága és ügyessége nagy hatást gyakorolt rám.

– Cecilia Forrester asszony – ismételte Holmes tűnődve. – Igen, igen, emlékszem! Annak idején kisegítettem valami apróságban. Nagyon egyszerű dolog volt.

– Az én ügyemről aligha fogja ugyanezt állítani. Nemigen tudok olyasmit elképzelni, ami különösebb és érthetetlenebb lenne, mint a mostani helyzetem.

Holmes a kezét dörzsölte, szeme felragyogott. Ültében mélyen előrehajolt. Éles metszésű, sólyomszerű vonásai elárulták, hogy feszülten figyel.

– Mondjon el mindent – kérte izgatott hangon.

Én zavarban voltam.

– Bocsásson meg – dörmögtem felállva.

De a fiatal hölgy nagy meglepetésemre olyan mozdulatot tett, mintha nem akarná, hogy távozzam.

– Ha lenne szíves itt maradni – kiáltott –, rendkívül lekötelezne!

Újra leültem.

– A helyzet – mondta – röviden a következő: Atyám katonatiszt volt egy indiai ezredben, s engem kisgyermek koromban hazaküldött. Anyám meghalt, s mivel Angliában nem voltak rokonaim, egy edinburghi nevelőintézetbe kerültem. Ott is maradtam tizenhét esztendős koromig. Atyám – mint ezredének legidősebb századosa – 1878-ban egyévi szabadságot kapott, és hazatért. Londonból megtáviratozta nekem, hogy szerencsésen megérkezett, s fölszólított, hogy azonnal keressem fel őt a Langham Szállóban. Amennyire visszaemlékszem rá, üzenete csupa jóság és szeretet volt. Teljesítettem kívánságát; de a szállodában arról értesültem, hogy Morstan százados megszállt ugyan ott, de előző este elment, s azóta nem tért vissza. Egész nap vártam rá. Este a szálló tulajdonosa azt tanácsolta, hogy forduljunk a rendőrséghez. Hirdetéseket tettünk közzé az összes lapban, de minden igyekezetünk hiábavalónak bizonyult. E naptól fogva szerencsétlen atyámnak soha senki hírét sem hallotta többé. Vágyakozva tért vissza hazájába, azt remélte, hogy békét és kényelmet talál itthon – ehelyett pedig…

Elhallgatott; szava zokogásba fúlt.

– Mikor történt ez? – kérdezte Holmes, kinyitva jegyzetfüzetét.

– 1878. december 3-án tűnt el, csaknem tíz évvel ezelőtt.

– A poggyásza?

– A szállóban maradt, de semmiféle támpontot nem nyújtott. Ruhán és könyveken kívül nem volt benne egyéb, mint egy csomó ritkaság az Andamán-szigetekről. Atyám ugyanis az ottani fegyenctelep parancsnoka volt.

– Volt a városban barátja?

– Tudomásunk szerint egyetlenegy; Sholto őrnagy, aki atyám ezredében szolgált, a bombayi harmincnégyeseknél. Nem sokkal korábban vonult nyugalomba, és azóta Norwoodban lakik. Természetesen felkerestük őt, de azt sem tudta, hogy régi tiszttársa Angliában van.

– Különös eset – jegyezte meg Holmes.

– A legkülönösebb része még hátravan. Körülbelül hat évvel ezelőtt, hogy egészen pontos legyek, 1892. május 4-én egy nekem szánt felhívás jelent meg a Timesban. A címemet kérték azzal a megjegyzéssel, hogy közlése a saját érdekem. A felhívás dátum és aláírás nélkül jelent meg. Éppen akkor foglaltam el állásomat mint nevelőnő Mrs. Forrester házában, s az ő tanácsára közöltem a lapban a címemet. Még aznap egy kis kartondobozt kaptam postán, amelyben egy gyönyörű, nagy, tündöklő gyöngyszem volt, ám egyetlen sort sem mellékeltek hozzá. E naptól kezdve minden évben ugyanezen a napon kaptam egy ilyen dobozt és egy gyöngyszemet, de mindig magyarázat nélkül. A gyöngyszemek hozzáértők véleménye szerint nagyon ritka fajtájúak és roppant értékesek. De személyesen is meggyőződhetnek szépségükről.

Kinyitott egy lapos dobozt, amelyben hat darab olyan csodálatos gyöngyszem volt, amilyet még sohasem láttam.

– Amit elmondott, rendkívül érdekes – jegyezte meg Holmes. – Történt még valami?

– Történt, mégpedig éppen ma. Ezért is vagyok itt. Ma reggel ezt a levelet kaptam, szíveskedjen elolvasni!

– Köszönöm! Kérem a borítékot is! A postabélyegző londoni. A dátum július 17. Hm! A sarkán egy férfi hüvelykujjának lenyomata – valószínűleg a levélhordóé –, finom papír, finom boríték. Aki írta, nagyon igényesen válogatja meg az íróeszközeit. Megszólítás nincs. „Jelenjen meg ma este hét órakor a Lyceum Színház előtt. Ha bizalmatlan, hozza magával két barátját. Igazságtalanság történt önnel, s azt akarom, hogy ezt jóvátegyük. Ne hozzon magával senkit a rendőrségtől. Ha azt tenné, akkor minden hiábavaló. Ismeretlen jóakarója.” Valóban érdekes kis titok! Mit fog tenni, Miss Morstan?

– Éppen erre vonatkozólag kérem a tanácsát.

– Nos, mindenesetre elmegyünk oda ön meg én, és, igen, Watson doktorra szintén szükségünk lesz. A levél két barátot említ. Watson meg én már máskor is dolgoztunk együtt. Van kedve eljönni velünk? – kérdezte Holmes.

– Boldog és büszke leszek, ha szolgálatára lehetek, kisasszony – kiáltottam élénken.

– Mindketten igazán kedvesek hozzám – mondta hálásan Miss Morstan. – Visszavonultan élek, s nincs olyan barátom, akihez fordulhatnék. Megfelel önöknek, ha hat órakor itt leszek?

– Csak el ne késsen – figyelmeztette Holmes. – Még egyet: ugyanaz a kéz írta a levelet, amely a gyöngyösdobozok címét?

– Erről győződjék meg személyesen – felelte Miss Morstan, hat darab papírszeletet mutatva Holmesnak.

– Hiszen ön valóságos mintakliens. Óvatos és előrelátó. Nagyon helyes!

Lakótársam szétteregette a papírszeleteket az asztalon, és egy gyors pillantással végigfutott rajtuk.

– Az illető eltorzította az írását, kivéve a levelet; ez kétségtelen. Nézze csak! Az e betű milyen furcsa mindenütt, ráadásul ez a cikornya a végén. Biztos, hogy egy kéz írta valamennyit. Nem szeretnék hiú reményeket ébreszteni önben, Miss Morstan, de mondja, nem hasonlít némileg ez az írás édesatyja keze írásához?

– Egyáltalán nem.

– Mindjárt gondoltam. Tehát hat órára várjuk. Engedje meg, hogy a papírokat megtartsam. Talán addig is kisüthetek valamit. Még csak fél négy! Viszontlátásra!

– Viszontlátásra! – búcsúzott a fiatal hölgy jókedvűen. A gyöngyösdobozt eltette, s barátságos mosollyal távozott. Az ablakból láttam, amint gyors léptekkel végigsiet az utcán, míg fehér tollas szürke kalapja kis ponttá nem vált a tömegben.

– Rendkívül bájos teremtés – fordultam lakótársamhoz.

Holmes újra pipára gyújtott, s félig lehunyva szemét a székébe huppant.

– Igazán? – válaszolta lassan. – Észre sem vettem.

– Ön egy igazi automata, valóságos gép! – kiáltottam. – Szerintem nem is vér kering az ereiben!

– Mindig ügyelni kell arra – szólt bágyadt mosollyal –, hogy személyes tulajdonságok soha ne befolyásolják az ember ítéletét