Alix E. Harrow: The Everlasting

Copyright © 2025 by Alix E. Harrow

Hungarian translation © Ballai Mária, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alix E. Harrow: The Everlasting

A Tor Book, Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2025

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 528 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Sara Wood

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

Nicknek, ismét, mindig

Mindig és újra, hiába ha jártuk a szerelemnek

Tájait és a kis temetőt, a nevek panaszával

Teltet, a rémtitkú szakadékot, melyben a több

Végzi – mindig és újra kijárunk ketten

És letanyázunk vén fák alján, mindig és újra,

Fekve, virágok közt és szemben a széllel.

Rainer Maria Rilke: Mindig és újra
(fordította: Vas István)

Örökkévaló Una első halála

UNA ÉS A TISZAFA

A történet ott kezdődik, ahol véget ér: a tiszafa alatt.

Ez a tiszafa megöregedett királynőként áll az erdőben. Tagjait meggyötörték az évek, feje meghajlik a korona súlya alatt. Törzse göcsörtös mintázatából egy női arc rajzolódik ki, két nedvedző sebbel a szeme helyén. Egy kard fúródik a gesztjébe, olyan mélyen, hogy már csak a markolata látszik ki belőle. Azt hiszem, tudod, hogy hívják ezt a kardot, hiszen mindenki tudja.

Azt beszélik, ez alatt a tiszafa alatt máshogy telik az idő. Azt beszélik, sok minden elvész az összegabalyodott gyökerei között: évek, szívek, életek. Más dolgok viszont előkerülnek: sorsok és végzetek, kezdetek és végek.

És egyszer egy gyermek is. Az ő nevét is ismered, legalábbis az egyiket.

Fogatlan, rózsás bőrű csecsemőként talált rá a favágó. Nyugtalankodott is miatta, holott nem kellett volna, mert a kislány szépen és gyorsan fejlődött, mint a vad dolgok általában.

Csintalan gyerekké cseperedett, akinek ujjait mindig pirosra festették a tiszafa bogyói, túlvilági, halovány haja pedig a pitypang pihéit idézte. Felserdülve megkomolyodott, és úgy tanulmányozta az erdőt, ahogy a szentek az igét. Az erdőtől tanult meg mindent.

Megtanult úgy futni, mint a szarvas, megtanult olyan nesztelen lenni, mint a héja, megtanult cserkészni és úszni, birkózni és fütyülni, olyannyira köddé válni, hogy még a saját apja se találjon rá, és olyan tisztán ölni, hogy semmi se maradjon utána egy szőrcsomón és a belsőségek fémes illatán kívül.

Erős volt, és erejében dölyfös. Ifjú oroszlánként, gyerekkirályként uralta a vadont.

És mégis csak egy senki volt. Senki lánya, semmi örököse. Pusztán Domínium számtalan jellegtelen lakójának egyike, akinek egyedül azért nem merült feledésbe a neve, mert soha senki nem szerzett róla tudomást. Pogány halált kellett volna halnia a keresztség és a bűnbánat szentsége nélkül, hogy még Isten se emlékezzen rá.

De aztán eljött az élete tizenkettedik tele, és vele együtt az útonállók hercege.

Una épp elment otthonról. Talán madártollat keresett a nyílvesszőjére, vagy nyulat nyúzott. Csak az számít, hogy kellően eltávolodott az apja viskójától ahhoz, hogy ne hallja a vasalt paták dobogását és a kiáltásokat.

Mire hazaért, kialudt a tűz, az apjában pedig az élet.

Mindent elvittek – a kocát, a sót, a kandalló fölé akasztott két fejszét –, ezért Una a tiszafához ment.

A kard markolatára kulcsolta a kezét, de az már olyan régóta várakozott ott, hogy a fa kérge összeforrt, és göcsörtökbe gyűrődött körülötte.

Erről a kardról már akkoriban is sokat beszéltek az emberek, de Una semmit sem tudott róla. Nem hallotta a meséket az ősi pengéről, amely nem csorbult ki, nem tört össze, és nem rozsdásodott meg, hanem továbbra is egészében ragyogott. Nem hallotta a jövendölést, hogy csak a birodalom legsötétebb órájában fogja majd kiszabadítani a fából egy arra érdemes bajnok.

Csak annyit tudott, hogy az apja meghalt, és hogy amikor megszorította a markolatot, mintha egy régi baráttal rázott volna kezet.

Így hát tele bánattal és újonnan kelt dühvel kihúzta a kardot a tiszafából.

Még aznap este utolérte az útonállók hercegét és az embereit. Követte nyomukat a frissen hullott hóban, és amikor rájuk talált, tele hassal szenderegtek a tűz körül, csillogó disznózsírral a szakállukon. Csendben elvághatta volna a torkukat – megtanult olyan néma lenni, akár egy róka –, de a kevély haragtól vezérelve előtte odakiáltott nekik. Hagyta, hogy nehézkesen kihúzzák a kardjukat a hüvelyből, elővegyék a dárdákat a nyereg mellől.

És aztán rajtuk ütött: immár farkasként, gébicsként.

Mire végzett a rettenetes aratással, az erdő elcsendesedett, és már nem fehérlett a hó.

Amikor a királynő – vagyis akkor még csak a király lánya, akit az útonállók hercege elrabolt – megpillantotta a vértől nedves, vörös kör közepén, csak egy nedves, vörös lányt látott, akinek csuklóját lefelé húzta annak a pengének a súlya, amelyet több száz éve senki sem forgatott a kezében.

A királynő, vagyis a király lánya felállt a földről, és odament hozzá. Una egész testében remegett, mert nagyon szépnek és kecsesnek találta a nőt, és mert olyan könnyen, már-már örömmel végzett a martalócokkal. Élesnek és ormótlannak érezte a saját testét, akár egy nyeletlen kést.

– Te meg ki vagy? – kérdezte a királynő.

– Senki – felelte a lány.

– Kihez tartozol? – kérdezte a királynő.

– Senkihez – felelte a lány gyászosan.

A királynő leguggolt hozzá. Mit sem törődve azzal, hogy véres lesz a keze, megsimogatta a lány haját. A lány érezte, hogy ettől az érintéstől elillan belőle a rettegés. Arra gondolt, nem bánná, ha késként kellene léteznie, csak ez a kéz forgassa.

– Akkor hát – kezdte a királynő, vagyis a király lánya – leszel az enyém?

– Igen – suttogta a lány, és ifjú, összetört szíve minden dobbanása ezt visszhangozta.

Így hát a nő – aki a törekvéseinek érvényt szerezve nem sokkal később királynő lett – elvette tőle a kardot, és megkérte, hogy térdeljen elé. Megeskette az ügyes jobb kezére és a balra, az életére és a halálára, hogy senki mást nem fog szolgálni a királynőjén kívül, majd a lány mindkét vállához és lehajtott fejének tarkójához érintette a pengét.

– Esküszöm – ismételte meg háromszor a lány.

– Áll fel, sir Una! – mondta a királynő, mert a név egyetlent jelentett, és ő már akkor is tudta, hogy soha senki nem lesz ehhez a lányhoz fogható.

Una az évek során több nevet is kiérdemelt magának. Ő lett a Királynő bajnoka, a Vörös Lovag, a Szűz Szent, Domínium kivont kardja. Ő lett sir Örökkévaló Una, a hős és az eszménykép, aki fényes üstökösként ívelt át a történelem egén.

Legendává vált.

A legendák többsége szép, ám hazug történet, amellyel elcsendesítik a gyerekeket a hosszú, téli estéken. De én, aki olyan sokat lovagoltam ennek a legendának az oldalán, és olyan sok este aludtam a lábánál – én, aki életében az árnyéka voltam, halálában pedig a visszhangja –, nem vagyok hazug.

Nem fogok a kelleténél több időt vesztegetni azokra a történetekre, amelyeket már elmondtak és elismételtek, amelyek érmeként cseréltek gazdát minden csarnokban és fogadóban. Mindenki ismeri a mesét Unáról és a hamis királyokról, a korona elnyeréséről és az első keresztes hadjáratról, amely Domínium egészét a megváltó fénykörébe vonta. Mindenki tudja, hogy Una legendája a tiszafa alatt vette kezdetét.

De gyűljetek csak körém, Domínium igazai…

És elmondom, hogyan ér véget.

részlet az Örökkévaló Una halála című könyvből, fordította: Owen Mallory

Érkezett: augusztus 17.

Címzett: Owen Mallory professzor

AZ ÉVSZÁZAD FELFEDEZÉSE LENNE HA NEM EGY NAGY BAROMSÁGGAL ÁLLNÁNK SZEMBEN MERT TERMÉSZETESEN EZ AZ.

Gilda Sawbridge professzor

Elküldve: augusztus 17.

Címzett: Gilda Sawbridge professzor

DE LEGALÁBB EGY NAGYON RÉGI BAROMSÁG ASSZONYOM MINDEN JEL ARRA UTAL.

Owen Mallory

Érkezett: augusztus 17.

Címzett: Owen Mallory professzor

NE ASSZONYOMOZZ ENGEM TE [TÖRÖLVE] MINDEN JOGOM MEGVAN HASZNÁLNI EZT A SZÓT AJÁNLOM HOGY AZOK A [TÖRÖLVE] FASISZTÁK NE CENZÚRÁZZÁK TALÁLKOZZUNK HOLNAP AZ ÁLLOMÁSON

Gilda Sawbridge professzor

Érkezett: augusztus 18.

Címzett: Owen Mallory professzor

HOL A BÚS [TÖRÖLVE] VAN MALLORY? HA A FASISZTÁS MEGJEGYZÉSEMRŐL VAN SZÓ CSAK TRÉFÁLTAM ISTEN ÓVJA A VÖRÖS KABÁTOS FIÚKAT STB

Gilda Sawbridge professzor

Érkezett: augusztus 20.

Címzett: Mallory

SOK SZERENCSÉT ODAKINT FIAM JEGYZETELJEN HELYETTEM IS NEM TUDOM HOVA MENT VAGY MIÉRT DE TUDOM HOGY EGYSZER VISSZA FOG JÖNNI MERT VISSZA KELL VINNIE HAT KÖNYVET A KÖNYVTÁRBA

Gil

1.

PÁR ÉVVEL A HÁBORÚ UTÁN történt, hogy egyik nap, délután közepe táján – amely időszakot általában arra szánom, hogy a kéziratom felgyújtásáról, vidékre költözésről és kecskék neveléséről álmodozom – kaptam postán egy könyvet.

Ez önmagában nem számított különös eseménynek, hiszen a Cantfordi Egyetem Történelem Tanszékének legtöbb tanára olyan sok könyvet kapott postán, hogy irodáikat teljesen elfoglalták a statikailag ingatag tornyok, amelyek egy nagyobb sóhajtól is összedőltek volna.

Csakhogy ez a könyv más volt, mert – az általam megkérdezett összes régész, történész, középkorász, nyelvész, régiségkereskedő, levéltáros és az összeesküvéselmélet-gyártók többsége szerint – nem létezett.

Való igaz, talán dédelgettem magamban olyan álmokat, hogy egy nap mindannyiukat meghazudtolom. Talán elképzeltem magam, amint felnyitok egy rég feledésbe merült kriptát, vagy leereszkedem egy katakombába, és egy fáklyát a magasba emelve azt suttogom: Jupiterre, megtaláltam!

Csakhogy erre a felfedezésre nem egy kriptában vagy egy katakombában került sor.

A nagyon is hétköznapi asztalomnál ültem, a nagyon is hétköznapi irodámban, amelyet csak előző évben kaptam, mert a tanszék arra juthatott, hogy ha már ilyen régóta etetik ezt a kóbor állatot, akár nevet is adhatnak neki. Odakint nagyon is hétköznapian kéklett a késő nyári égbolt.

És mégis ott tartottam a kezemben az évszázad – vagy talán az évezred – legnagyobb történelmi felfedezését.

Legszívesebben sírva fakadtam vagy felnevettem volna. Leginkább azonban csak ki akartam nyitni a könyvet, hogy végighúzhassam az ujjbegyeimet a lapokon, így megbizonyosodva, hogy valódiak, akárcsak én magam. (Ebben az egyetemi levéltárostól való kiforratlan, de nagyon is jelen levő félelem akadályozott meg, aki kimondottan azon elvetemültek miatt tartott hüvelykszorítót a fiókjában, akik kézmosás nélkül értek hozzá a régi papírokhoz.)

Ezért inkább némiképp hisztérikus suttogás tört fel belőlem.

– Jupiterre, meg…

– Mallory?

Az arisztokratikus, harsány hang és díszszemlére illő léptek csattogása nem hagyott kétséget afelől, hogy ez csakis a tanártársam, Jeremy Harrison lehet, aki szintén az én szakterületemet választotta.

Mint ahogy az stresszes helyzetekben régóta szokásom, akkor is bepánikoltam. A könyvet visszacsomagolva ügyetlenül próbáltam kihúzni az íróasztalom felső fiókját, amely párás időben mindig szorul, márpedig mindig párás az idő. Végül bedugtam a kötetet az ingem alá, és előregörnyedtem, hogy elrejtsem a kidudorodását.

Attól tartok, tisztán szakmai kapzsiságból jártam el így, mert a tanszéken mindössze egy határozatlan időre szóló álláshelyet szenteltek a közép-domíniumi tanulmányoknak. Harrison azok fáradhatatlan szenvedélyével vágyott rá, akik születési előjoguknak tartják a hódolatot és a vagyont, engem viszont azok fáradhatatlan szenvedélye hatott át, akik soha nem részesültek egyikben sem, ezért aztán bármit képes lettem volna elszenvedni, ha legalább egy pillanatra elérem, amit akarok.

Bárki is fedezte volna fel ezt a könyvet – amelynek sarkai épp a bordáim közé fúródtak –, nem csak egy pillanatra tudhatott volna magáénak mindent.

– Hát itt vagy, öregem! – Harrison befordult a sarkon, majd az ajtófélfának dőlt. Szokás szerint úgy nézett ki, mintha egy rókavadászatot ábrázoló festményről keveredett volna ide. – Hogy állsz a könyveddel?

Hetente két-három alkalommal is feltette nekem ezt a kérdést, mert a szíve mélyén egy rohadék volt, aki tobzódott mások gyötrelmeiben.

– Jól. Remekül. – Kellemetlenül magas, vékony és reszelős hangon válaszoltam. Próbáltam nem bosszankodni miatta, a felcser azt mondta, örüljek, hogy egyáltalán van hangom, a pulzusról nem is beszélve. – De ne haragudj, épp menni készültem.

Még mindig előregörnyedve felálltam, és úgy sürgölődtem az asztalom körül, mint egy ízületi gyulladásban szenvedő tarisznyarák.

– Értem, semmi gond. Távol álljon tőlem, hogy egy háborús hős útjába álljak, ha szólítja a kötelesség – felelte egyszerre aggodalmasan és utálatosan.

Az Örökkévaló érdemrend testesítette meg az egyetlen olyan eredményt, amelyet csak én értem el, ő pedig nem. Mindennél jobban vágytam arra, hogy ezt az arcába dörgöljem, mivel azonban az érdemrend csak egy kibaszott színjáték volt, ezt nem tehettem meg.

Kipréseltem magamból egy rekedt hahát, és kirohantam az irodából. Mindig is gyáva voltam, és mindig is az leszek.

Csupán akkor vettem ki a csomagot az ingem alól, amikor már hazafelé tartottam a vonaton. Még akkor is kétrét görnyedtem, mintha egy elrabolt csecsemőt rejtegetnék, vagy valamilyen bélrendszeri betegségem lenne.

A csomagra nem írtak visszaküldési címet, és bélyeget sem tettek rá. Mindössze az egyetemi postázó címe és a nevem szerepelt rajta jellegtelen kézírással. Némi gyanakvással kellett volna viszonyulnom ahhoz, hogy ez az egész talán csak egy gondosan kitervelt átverés, amellyel Harrison meg akar szégyeníteni, azonban csak egyre nagyobb, részegítő megkönnyebbülést éreztem. Mintha az életem egészen addig csak valamiféle búskomor, kutyaúszáshoz hasonló, gyalázatos kapálózás lett volna, de ami ezután történik, mindent jóra fog fordítani.

Lehámoztam a csomagolópapírt a könyvről.

Sötétvörös gesztbe kötötték, az erezetre merőlegesen vágva, így kifelé hullámoztak rajta az évgyűrűk. Az évek során kékre színeződött, rafinált bronzpántok tartották a helyén a gerincet. Egy ismerős, körkörös jelképet égettek mélyen a borítóba, és korommal vagy gyökérfestékkel színezték meg. Végighúztam rajta a remegő ujjam.

Egy hét-nyolc éves, alultáplált fiúcska ült mellettem, és olyan őszintén, olyan szégyentelenül bámult, ahogy csak a gyerekek tudják a betegeket. Szerfelett dús szempillája sóvárgó, álmos arckifejezést kölcsönzött neki, mintha épp most ébredt volna.

Azon kaptam magam, hogy kinyitom a könyvet, és a címoldalára mutatok.

– El tudod olvasni?

A fiú kissé hátrahőkölt a hangomtól. Aztán mintha azt hitte volna, hogy elment az eszem, vagy ami még rosszabb, tanítani akarok neki valamit, óvatosan felelt.

– Nem, uram.

– Nem baj, kevesen képesek rá. – A közép-hazanyelv bosszantóan kevéssé hasonlít a mai nyelvhez, de nekem soha nem okozott nehézséget, mintha gyerekkoromban ezt beszéltem volna, és azóta sem ment volna ki a fejemből. Becsuktam a könyvet, és megkopogtattam a borítóját. – És ez mire emlékeztet? Ez a jelkép.

A fiú engedelmesen közelebb hajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye. Haja – amely sajnálatos módon a gallok vörös árnyalatát vette fel – még mindig kellően pihés volt ahhoz, hogy összetapadjon a nyakszirtjén.

– Egy gyíkra – jelentette ki végül. – Vagy talán egy sárkányra, ami a saját farkába harap.

Az út hátralévő részét azzal töltötte, hogy lelkesen gesztikulálva különböző javaslatokkal (vér, fogak, véres fogak stb.) állt elő arra, hogyan mutathatna jobban a borító. Csuklóját égett rózsaszín sebek pettyezték, mintha szikrák találták volna el hegesztés közben, vagy hamu hullt volna rá. Akkoriban éjjel-nappal folyt a munka a lőszergyárakban, nem lévén elég felnőtt férfi és nő, aki dolgozzon bennük.

A vonat dudált. Felálltam, mire a fiú kedélyesen a könyv felé biccentett.

– Mi a címe?

Elbizonytalanodtam, annak a dolognak a szélén imbolyogtam, ami valakit varázsol belőlem a senkiből. Ezt jelentőségteljes, már-már sorsszerű pillanatként éltem meg. Mintha kizárólag azért álltál volna felettem vártát – kísértettél, terelgettél, háromszor is megmentettél volna –, hogy most itt lehessek, a neveddel a nyelvemen.

A fiú a hosszú, álmodozó pilláit felém emelve várakozott. Kitör vajon egy újabb háború, mire elég idős lesz ahhoz, hogy bevonuljon? Vajon a te történeted – mondjuk, egy új, bőrkötésű könyvben, az apró betűs nevemmel a címoldalán – vezényli majd a frontra? Ettől a gondolattól fájdalmasan dagadozott valami a mellkasomban. Arra jutottam, a büszkeség lehet.

Közelebb húzódtam a fiúhoz, és elárultam neki azt a három szót, amelyet ő nem tudott elolvasni, nekem viszont olyan könnyen ment, mintha saját magam írtam volna: „Örökkévaló Una halála”.

Mielőtt leszálltam a vonatról, kihalásztam egy érmét a tárcámból, és odadobtam neki. Kicsi, sebhelyes kezét kinyújtva elkapta.

2.

NEM EGÉSZEN EGY ÉVEZREDDEL a halálod után születtem. Kilencéves koromban mentetted meg először az életemet.

Akkor épp nem dúlt háború, és apámmal egy keskeny, szürke sorházban éltünk Queenswald keskeny, szürke falujában, az országnak azon a részén, ahol egykor vég nélkül terpeszkedő erdő zöldellt, amelyből mára csak kopár dombok és külszíni bányák maradtak.

Amint felébredtem, mint minden reggel, hegyezni kezdtem a fülem. Próbáltam tetten érni apám horkolásának szelíd motorját, de semmit sem hallottam, ezért befűztem a csizmám, és kisurrantam a ház ajtaján.

Nem kellett messze mennem a fogadóig, azonban sötétben és hidegben tettem meg az utat, márpedig nem szerettem a sötétet és hideget. Szintén nem szerettem a kulcsra zárt ajtókat, a nagy kutyákat, a fegyverropogás hangját, a vér látványát. Tudtam, hogy ezek a szégyenteljes hajlamok a lányok sajátjai, és miattuk gúnyt űzött belőlem a többi fiú, de azt hiszem, egyébként is kinevettek volna. Részben a küllemem – a szemem és a hajam csaknem fekete volt, a bőröm pedig gyanúsan hátvidéki árnyalatot vett fel, még télen is sörarany színben ragyogott –, részben az összes többi tulajdonságom miatt.

Vállam csontos maradt, vastag szemüveget hordtam, szépen énekeltem, gyöngybetűkkel írtam, olvasójeggyel jártam könyvtárba, én kaptam a legjobb jegyeket az osztályban, mindig kilógott kissé a lábszáram a nadrágból, és könnyen elsírtam magam, néha ok nélkül is. Mindentől megijedtem. A többi fiú – a merészebb, hangosabb fiúk, akiket pirospozsgás arccal áldott meg a sors, és illett rájuk a nadrág – céltáblaként tekintett rám, és akárhányszor elhaladtak mellettem, szándékosan nekem ütköztek a vállukkal.

Ám ezek a fiúk ilyenkor még aludtak. Mindenki aludt, a kocsmárosnét kivéve, aki megmagyarázhatatlan módon nagyon kedvelt minket apámmal. Amikor bekopogtam az ajtón, ő már az asztalokat törölgette a legkisebb lányával a csípőjén.

– A tűz mellett – mondta, én pedig bólintottam.

Apám összeroskadva feküdt a kandallónál, akár a szárítókötélről leesett ruha. Eltartott pár percig, mire sikerült felébresztenem, és még egy kis ideig, mire fel tudtam ültetni. Motyogva beszélt hozzám, miközben az üres székek között botorkáltunk. Kedves szavakat mormolt, például azt, hogy az én drága fiam és köszönöm és bocsánat, bocsánat. Tudtam, hogy apám sokszor szégyenbe hozza magát – hogy túl sokat iszik, túl sokat beszél, és nem hajlandó énekelni a himnuszt a nemzeti ünnepeken –, de soha nem viselkedett gorombán, ezért arra jutottam, hogy nem zavartatom magam a többi miatt.

Amikor a kocsmárosné mellé értünk, letett egy kosarat a pultra. Mindig kaptam tőle mindenfélét: maradék pitét, mások által kinőtt pulóvert. Tudtam, hogy ez is szégyenteljes dolog, de nagyon finom pitéket sütött, és mivel apám munkanélküliként tengődött, vagy nem sok választotta el a munkanélküliségtől, arra jutottam, hogy emiatt sem fogom zavartatni magam.

Elvettem a kosarat. Apám megbotlott.

A kocsmárosné lányának tökéletes, szőke csigákba rendeződött a haja, és velem szöges ellentétben lehetett volna a Domínium kincse szappan reklámarca. Ránézett apámra a nagy, kék szemével, és kísérteties hanghordozással megismételte azokat a szavakat, amelyeket másoktól hallott, de meg még nem értett.

– Gyáva fasz.

Ezt már korábban is hallottam olyan szavak kíséretében, mint köpönyegforgató, áruló, és néha szökevény, noha a legközelebbi börtön szörnyen messze volt Queenswaldtól.

Ám aznap reggel éreztem, hogy apám hátrahőköl ezektől a szavaktól, és akkor először tudatosodott bennem az igazságtartalma. Rájöttem, hogy apám még egy részeges és radikális nézeteket valló embernél is szégyenteljesebb, hogy valami olyan rémeset tett, aminek bűze mindenhová elkíséri, és mindent átitat, amit szeret, beleértve engem is – ezt a kocsmárosné arcának néma szánakozásából és a lányához intézett szidalmakból szűrtem le.

Ezért otthagytam a még mindig részeg, még mindig kedves dolgokat dünnyögő apámat, és elmenekültem.

Még nem világosodott ki teljesen, és a sáros utcák az éjszaka folyamán idegen formákká fagytak, amelyek utánam kapva megrántották a bokámat. Elestem, és egy elegáns gyapjúkabátot viselő nőnek ütköztem. Ő ezt egyáltalán nem vette zokon, csak lehajolt, hogy segítsen összeszedni a kosaram szétszóródott tartalmát, miközben én próbáltam megkeresni a szemüvegemet. Édes, virágos illata a nyarat idézte.

– Szegénykém – mondta, miközben visszaadta a kosaramat.

Szégyentől elvörösödve hálálkodtam neki.

Arra jutottam, hogy a menekülés inkább spirituális állapot, semmint egy adott sebesség fenntartása, ezért sétálva haladtam tovább. Addig bandukoltam, amíg a házak görnyedt válla birkanyájaknak és deres domboknak nem adta át a helyét, amíg az utca szűk nyomvonallá nem keskenyedett, a nyomvonal pedig szerte nem foszlott.

Addig mentem, amíg el nem értem a ligetet.

Senki sem rajongott különösebben ezért a ligetért. Később megtudtam, hogy mára egyedül ennyi maradt a Királynő erdejéből, abból a hatalmas, zöld lepelből, amely egykor egészen a tengerig húzódott. Ám száz évvel ezelőtt, amikor utoljára hadban álltunk Hátvidékkel, kivágták a fák többségét, hogy hajót készítsenek belőlük, és mostanra csak pár szellemszerű hold maradt fent.

Én ennél nagyobbnak láttam. Szinte meg sem mozdult a levegő a fák alatt, és mintha az ágak Queenswald összes hétköznapi neszét – a szénszállító vonatok és csillék nyikorgását, a bárányok bégetését, az iskolás gyerekek visongását, az egész télen fújó, keserű, nedves szél süvítését – felfogták és elkergették volna, hogy olyan legyen belépni az erdőbe, mint alámerülni egy tó vizében.

Néha-néha bejelentették, hogy ideje kiirtani az összes fát, és ilyenkor az ifjak fejszékkel és fűrészekkel siettek oda. Soha nem jutottak túl a ligetet szegélyező karcsú csemetéknél, mert beljebb mindannyian azt tapasztalták, hogy a frissen fent pengéjük kicsorbul, a fejszéjük erős kőrisfa nyele pedig rothadni kezd. Legyőzötten tértek haza, majd egy-két évre ismét feledésbe merült az erdő.

Ez hálával töltött el. Akármerre mentem, folyvást az a nyomasztó érzés kísért, hogy láb alatt vagyok, nem akarnak ott látni, nem illek oda, kényeskedem – de itt nem. Itt nem voltam sem apám fia, sem egy idegen, csak önmagam.

Soha senkit nem láttam az erdőben, egyetlen lány kivételével. Ez a büszke, vad teremtmény némileg idősebb lehetett nálam, és egy nappal azután találkoztam vele, hogy elestem, és mindkét térdemet véresre horzsoltam. Minden lényeges dologban lekörözött – mászásban, futásban, köpésben, kavicshajigálásban, bottal vívásban –, de nem bántam. Szeretett nyerni, én pedig szerettem közben nézni, és szerettem utána elterülni mellette az apró, fehér virágok között, amelyek minden nyáron elözönlötték a ligetet.

Előző télen aztán már elmaradt. Mindenhol kérdezősködtem utána, de mintha senki sem tudta volna, hová lett, sőt mintha nem is hallottak volna erről az Ulla nevű lányról, így végül új keletű és felnőttes bánattól sújtva arra jutottam, hogy csak kitaláltam.

Most egyenesen az erdő közepe felé igyekeztem. Régebben mindig ott várt rám, egy öreg tiszafa alatt, amely olyan hatalmasra nőtt, és annyira eltorzult, hogy nem is fához hasonlított, hanem mintha magának a földnek egy fedetlenül maradt, titkos szerve lett volna. Szerettünk mintát keresni a törzs erezetében, és találtunk benne sárkányt, koronát, megkínzott női arcot. Tavasszal a fa nedve könnyként szökött ki a nő szeméből.

A tiszafa alatt még nagyobb csend honolt, mint máskor. Olyan csend fogadott, hogy megfordult a fejemben, talán mégsem menekülök tovább. Talán csak lefekszem a gyökerek közé, az elhalt levelek és giliszták ölelésébe, és eltűnök.

Nem kerestek volna sokáig. Apám igen, de még ő sem merészkedett volna az erdő sűrűjébe, hiszen egy gyáva fasz. Pár hónappal később benőttek volna az apró, fehér virágok, és Owen Mallory neve kitörlődött volna a világból, mintha soha nem is létezett volna.

Ezt meglehetősen magasztosnak és tragikusnak találtam, ezért letelepedtem a gyökerek közé, és vártam, hogy eltűnjek.

Kiderült, hogy ez kemény munka, és a kemény munka során megéhezik az ember. Mire teljesen felkelt a nap, arra jutottam, talán még utoljára érdemes lenne megenni, amit a kocsmárosné csomagolt nekem. Kinyitottam a kosarat.

Akkor pillantottam meg először a könyvet.

Nem azt a könyvet, természetesen, hanem egy másikat, máris törékeny lapokkal, molyrágta textilborítóval és olyan gyatrán nyomva, hogy a színek nem töltötték ki megfelelően a rajzok körvonalait, ezért mintha minden egyes alakot a saját mulatságos szelleme kísértett volna. A korábbi kosarak egyike sem rejtett könyvet.

Címét a középkort idéző, cikornyás betűkkel írták: Örökkévaló Una legendája. És aztán kisebb betűvel: A híres tragédia gyerekeknek szóló átirata. És még kisebbel: A könyvben megtalálható a Kis katonák nemzeti örökségvédelmi sorozat összes kötetét tartalmazó lista.

Ott, a tiszafa alatt ülve olvastam el először a történetedet.

Csak sokkal később jöttem rá, hogy ez nem számított különösebben jó feldolgozásnak. A szerző teleszórta a szöveget valával, véleddel, de börtönbe kellett volna vetni a szórend miatt, az illusztrátor pedig kórosan gyakran választotta témájául a lefejezést. Az Örökkévaló-mondakör összes zavaros és elvarratlan szála hiányzott a könyvből – az évszázadokon keresztül történő ismételgetések és a változtatások eredményeként –, így egy mondóka kifinomultságával és rétegeivel rendelkező tanmese lett belőle.

Ám maga a történet napfényként sütött át a szövegen: lovaggá ütöttek egy névtelen gyereket, és a lovag aztán háborúba ment, bajnok lett, lemészárolta az utolsó sárkányt, megtalálta az elveszett Grált, és legendává vált. A történet a becsületről és a bátorságról szólt, egyértelműen felcímkézték benne a jót és a rosszat, és az egyik mindig győzedelmeskedett a másik fölött.

Az utolsó oldalra lapozva rád találtam: sir Örökkévaló Una nézett vissza rám.

Teljes páncélzatot viseltél, sisak nélkül, páncélkesztyűs kezed még mindig a kardod markolatára szorult, mintha halálodban is virrasztottál volna valami fölött. A hajad fluoreszkálva aranylott, és olvadt vajként omlott a ravatalodra. Arcod olyan tisztán fehérlett, mint alatta a papírlap. Körös-körül virágok hevertek körülötted. Apró, színtelen rózsáknak láttam őket, bár a művész nem értett különösebben a virágokhoz.

Soha nem láttam nálad szomorúbbat és szebbet, úgy néztél ki, akár egy halott angyal. Sokáig néztem a szegycsontodon fekvő kard fényes vonalát, a szád komoly formáját.

Olyan sokáig rajtad felejtettem a szemem, és olyan alaposan tanulmányoztalak, hogy éreztem, végérvényesen megváltozik bennem valami. Mintha meghaltam vagy újjászülettem volna, vagy mintha erősen fejbe kólintottak volna. Mintha szerelembe estem volna. (Ez szintén azoknak a dolgoknak a táborát gyarapította, amelyekre csak sokkal később jöttem rá.)

Minél tovább néztelek, annál jobban elfogott a szégyen.

Sir Örökkévaló Una – azaz te – soha nem menekült el semmi elől. Te nem tűntél el a világ elől, hanem ráégetted a neved a felszínére, olyan mélyen belevésted a történelem kövébe, hogy még ezer évvel később is ki lehetett olvasni. Igen, meghaltál, de kizárólag azért, mert találtál valamit, amiért érdemes meghalni. Szegénynek születtél, ám soha senki nem mondta neked azt, hogy szegénykém.

A könyvet kissé elforgatva el tudtam olvasni a pengédre írt betűket: Erxa Dominus.

Domíniumért.

Talán ha apám gyerekkorában olvasta volna a rólad szóló történeteket, nem lett volna belőle áruló és köpönyegforgató, talán becsülettel szolgálta volna a hazáját, és még nyugdíjat is kaphatott volna érte egy rossz csípő és egy anyátlan gyerek helyett.

De talán – a fegyverropogással és a vérontással kapcsolatos fenntartásaim ellenére – számomra még nem volt késő.

Egy némiképp zavaros látomás jelent meg előttem a Queenswaldba történő győzedelmes visszatérésemről: szinte láttam, hogy a falu lakói a vállukra vesznek, imádnak, csodálnak, a pirospozsgás fiúk háton veregetnek, apám kijózanodik, és valahogy te is ott leszel, dicsfényben ragyogva, és a kezemet megfogva lehúzol magad mellé a ravatalra.

A hidegtől elgémberedett ujjakkal mindent visszapakoltam a kosárba, aztán egyenesen hazamentem.

Apám fel sem pillantott, amikor bezártam magam mögött az ajtót. Igazából úgy viselkedett, mintha semennyi idő nem telt volna el, mintha az egész világ visszafojtotta volna a lélegzetét, miközben a tiszafa alatt ücsörögtem, annak a ligetnek a közepén, amely megmaradt a hajdani mély vadonból.

Egy ideig ott tébláboltam körülötte, azt szerettem volna, ha megkérdezi, hol jártam, és miért mentem vissza. Ha megkérdezte volna, némiképp színpadiasan azt feleltem volna: Domíniumért.

De azt értettem volna alatta, hogy érted.

N

Másodjára huszonhárom éves koromban mentettél meg, amikor vesztésre álltunk a háborúban.

A vasárnapi újságok minden héten új térképet közöltek, és kacskaringós, piros vonalakkal jelezték, meddig kellett visszavonulni a katonáinknak, és mekkora területet ellenőriztek még a hátvidékiek. Korábban név szerint felsorolták az áldozatokat a rádióban, de felhagytak ezzel, miután ellenzékiek egy csoportja betört Gladwell kancellár hálószobájába, és vörös festékkel felírták a falra az elhunytak nevét (azzal győzködtem magam, hogy csak véletlenül kerülhettek apám ingujjára vérvörös foltok).

Azóta a hadügyminiszternek tartották fenn az esti műsoridőt. Valahányszor, amikor esténként szót intézett a nemzethez, könyörögve kért minden aggódó polgárt, hogy húzza össze a nadrágszíjat, és minden egészséges embert fegyverbe szólított. Felidézte, hogy a múltban többször is győzedelmeskedtünk már ennél rosszabb helyzetekben is. Hát nem mi voltunk annak az I. Yvanne királynőnek a fiai és lányai, aki egész Domíniumot egyesítette, és minden odúba és völgybe eljuttatta a megmentő fényét? Nem mi álltunk ellen évszázadokon át vérben úszva, de soha nem legyőzötten Hátvidéknek? Bizonyára most sem fogunk meginogni, amikor ilyen közel vagyunk a békéhez.

Amikor a kancellár egy nőt nevezett ki hadügyminiszternek, sokan zúgolódtak és gúnyolódtak, rendkívül mocskos karikatúrák is napvilágot láttak, ám a miniszter asszony igen jó beszédeket tartott, amelyekkel nyughatatlanságot és bűntudatot keltett bennem.

Most, amikor a campus felé tartottam, elkaptam a szúrós pillantásokat és gyanús tekinteteket, láttam motyogni az összedugott, szőke fejeket. Az emberek talán azon tűnődtek, miért van sötét szemem és hajam, netán hogy miért nem zártak be az ellenség szövetségeseivel és a többi gyanús külföldivel együtt. Vagy csak azon tanakodtak, miért sétafikál egy egészséges, fiatal férfi könyvtári könyvekkel a hóna alatt az utcán, amikor a saját fiaik a vérüket ontják vagy gyilkolnak vagy elrohadnak Hátvidéken.

Legszívesebben a szemüvegemre mutattam volna, amelybe külön kellett rendelni a vastag lencsét, és legszívesebben közöltem volna velük, hogy valójában queenswaldi vagyok, és nem kellett magam külföldiként nyilvántartásba vetetnem. Legszívesebben meglobogtattam volna a tanulmányi eredményeimet, amelyekkel ösztöndíjat nyertem a Cantfordi Egyetemre, és amelyeknek köszönhetően nem soroztak be. Legszívesebben eltűntem volna a föld színéről, és erre azzal a szenvtelen őszinteséggel vágytam, amelyet kilencéves korom óta nem éreztem.

Egy sarkon befordulva egy sikátorban kötöttem ki, összegörnyedve a gyűlölködés súlya alatt – és megint rád találtam.

Egy fékevesztett pillanatig úgy éreztem, mintha minden átalakult volna körülöttem: az utca mohává bomlott, a hűvös, szürke fény tompa zölddé változott. A szám megtelt a tél tiszta ízével, és a szívem valamilyen oknál fogva összetört.

Aztán pislogtam egyet, és rájöttem, hogy csak a sikátor falára ragasztott plakátot bámulom.

Egészen hasonlítottál rajta ahhoz, ahogy az Örökkévaló Una legendájában ábrázoltak. Páncélt viseltél, hajad valószerűtlenül, túltelítetten aranylott. Csakhogy most éltél, és épp egy csatában küzdöttél, akár egy hadba vonult angyal. Vízszintesen tartottad a kezedben Vitézt – a tiszafából kihúzott kardot, amelynek pengéje felépítette Domíniumot –, és egyenesen a mellkasomra mutattál vele. Mögötted hátvidéki légiók lapultak az árnyak között. Állatias arcuk cseppet sem hasonlított az enyémhez, sem az általam látott emberi arcokhoz. Sanda szemük úgy sötétlett, mintha nem is lett volna benne fehér.

De igazából a te arcod sem hasonlított senkiéhez. Vonásaidat tökéletes szimmetria jellemezte, orcádra szűzies pírkörök vetültek. Köpönyeged domíniumvörösen fodrozódott mögötted, és halovány glória tündöklött a fejed körül.

Egyedül a szemed tűnt valóságosnak. Tekinteted pontosan olyan volt, amilyennek lennie kellett: súlyos és mély, kissé megvető, mintha arra számítottál volna, hogy mindent magadnak kell megcsinálnod, hiába kérsz segítséget. Egyedül a szemed virágos, tetszelgő kékje hibádzott.

DOMÍNIUMNAK SZÜKSÉGE VAN RÁD! – állt az alattad lévő feliraton.

Sokáig néztem a plakátot. Téged, aki minden voltál, ami én nem, és amire vágytam.

Aztán megfordultam, és egyenesen a toborzóiroda felé vettem az irányt. Csaltam a szemvizsgálaton, szemenszedett hazugságokat mondtam arról, mennyit szoktam edzeni, aláírtam pár űrlapot, megráztam két kezet, és be is soroztak.

Három héttel később már a fronton harcoltam. Postán kellett visszaküldenem a könyvtári könyveimet, aminek költségét azóta sem szívesen idézem fel.

N

Harmadjára huszonhat éves koromban mentettél meg, amikor nyerésre álltunk a háborúban.

A fronton nehezen lehetett megkülönböztetni egymástól a győzelmet és a vereséget. Kiderült számomra, hogy mindkettő tetemes mennyiségű meneteléssel és szenvedéssel, megannyi fos babkonzervvel átvészelt nappal és számtalan olyan éjszakával jár, amikor az ember azért imádkozik, hogy ne kelljen többet fos babkonzervet ennie, és azt kívánja, bár annak rendje és módja szerint elbúcsúzott volna az apjától.

Nem beszéltem vele, mielőtt útnak indultam. Küldtem neki egy rövid, kissé undok levelet, amelyben elmagyaráztam, hogy az ország magához szólított a szükség órájában, és hogy én, bizonyos emberekkel ellentétben, nem félek tenni a kötelességemet (pedig féltem). Válaszként csak egy táviratot kaptam, amelyben rejtjelezés után a következő állt: JOBB SZERETNÉLEK SZEMÉLYESEN KITAGADNI SZÓVAL NE HALJ MEG SZERETLEK APA.

Nem haltam meg.

Való igaz, hogy amikor először rárontottunk az ellenségre, elhánytam magam a színtiszta rettegéstől, és miután a csata véget ért, olyan tehetetlenül és vigasztalhatatlanul zokogtam, akár egy gyerek…

De nem haltam meg.

Ahogy a sírás rendszertelen csuklássá csendesedett, Drayton ezredes félrehívott.

– Ez olyan, mint az úszás – mondta egy olyan ember büszkeségével, aki a saját maga által megírt szöveget adja elő. – Először mindenki megfullad, de másodjára könnyebb lesz.

Másodjára sem lett könnyebb.

Valójában sokkal nehezebben éltem meg, mert már tudtam, milyen hangja van a csontba fúródó golyónak, milyen érzés csizmával beleken taposni, és hogy mennyire kétségbeesetten és gyáván ódzkodom a haláltól, akármilyen nemes ügyért harcolunk is.

Még meg sem kaptuk a parancsot, máris sírva fakadtam, és egyedül azért maradtam életben, mert – a parancsnokaim, saját magam és minden velem ismeretségben lévő ember megrökönyödésére – kiderült, hogy én vagyok a második zászlóalj legjobb lövésze.

Nem volt rá észszerű magyarázat. A rossz szememnek köszönhetően szinte semmit sem láttam, de a reflexeim még több kívánnivalót hagytak maguk után. Iskoláskoromban csak akkor válogattak be csapatokba, ha a kisebb testvéreket és a lányokat is beleértve semmilyen más lehetőség nem maradt.

Ennek ellenére szinte édesen bújt a vállamhoz a puska, a pisztoly pedig gyengéden simult a tenyerembe. A töltés, tüzelés és újratöltés mozdulatai – a kakas lecsapódása és a csőből kilövellő golyó rúgása – a gyerekkoromban megtanult tapsolós játékokra emlékeztettek. A szöveget már elfelejtettem, az izmaim viszont emlékeztek a ritmusra.

Még csak céloznom sem kellett. Felemeltem a karom, meghúztam a ravaszt, és az ellenségeim úgy hullottak, akár a legyek, én pedig később addig hánytam, ameddig már semmi sem maradt bennem.

A bajtársaim nem igazán kedveltek. Az elejétől fogva otromba vicceket költöttek rólam, aminek Drayton ezredes némiképp ügyetlenül próbált véget vetni. (Drayton liberális szellem volt, ami abban a meggyőződésében nyilvánult meg, hogy a fiúknak rassztól és osztálytól függetlenül meg kell engedni, hogy meghaljanak a hazájukért.) Aztán őrszolgálat közben egy kínos eset során rákényszerültem arra, hogy udvariasan egy másik közlegény értésére adjam, hogy nem dugok férfiakkal, mire ő érthetetlenül epésen a fejemhez vágta, hogy ő sem. Azt követően a többiek látványosan rám sem hederítettek.

Ám az ominózus második csata után sértődött ellenségességgel méregettek, mintha arra gyanakodtak volna, hogy körmönfont tréfát űzök velük. A negyedik csata után, amikorra világosan kiderült, hogy a remegés és a sírás nem színjáték, maguk közé fogadtak. Nem bajtársként, sőt, igazából még csak nem is embertársként, hanem afféle zavarba ejtő talizmánként, mint egy koszos zoknit vagy egy döglött állat lábát, amelyet legjobb belátásuk ellenére mindig maguknál hordtak.

Messzire, egészen Hátvidék túlsó felére vittek minket. Derékig gázoltunk a gabonában, összetiportuk és tönkretettük a termést, aztán olyan folyókon keltünk át, amelyeknek más, könnyebben kiejthető nevet adtunk. Az újságokban győzedelmes pirosra színezték a térképeket a nyomunkban.

Drayton ezredes egyre hosszabb és sallangosabb beszédeket tartott. Hamarosan rájött, hogy történész vagyok, és megrendítő történelmi tényekért ostromolt.

– Fiúk – kezdte mindig, mire többen is elővették a ceruzájukat, mert fogadást kötöttek arra, hányszor szólít minket fiúknak, fiaimnak, legényeknek, fiataluraknak és suhancoknak. – Hadd meséljek nektek az Yvanne királynő előtti sötét napokról, amikor Domínium még csak egy dimbes-dombos porfészek volt, amit kiskirályok és egymással civakodó törzsek uraltak. A déli lápot benépesítő nornok, a vad bérclakók és a pogány gallok, akik úgy kipingálják a templomaik falait, mint magukat a könnyűvérű nők. Mindegyik mocsokban és sötétségben fetrengett, felütötte köztük a fejét az éhség meg a dögvész, és még sárkányok is gyötörték őket. Így, ahogy mondom, legények! – (Erre sercegni kezdtek a ceruzák.) – Maga az ördög teremtette őket, sápadtnak, akár egy szellem, óriásinak, akár egy ház. Igen, csúnya dolgok történtek akkoriban, fiatalurak. – (Még több sercegés, és némi visszafogott káromkodás.) – Aztán egy fiatal lány kihúzott egy kardot egy fából. Aztán egy királynő hatalomra került, és megparancsolta a bajnokának, hogy teremtsen békét és bőséget. És aztán már csak egy korona, egy isten, egy nemzet maradt. És azt a nemzetet Domíniumnak hívták. – Ennél a résznél mindig afféle törődött, atyai mosoly jelent meg az arcán. – Ezer évig erősen tartottuk magunkat. Az árulás és a bálványimádás ellenére, a sarkunkban loholó idegenek és radikálisok ellenére. Még ezen átkozott hátvidékiek ellenére is, akik lemészárolták magát a Szűz Szentet, és akik megvetik, ahogyan élünk. – Itt gyászosan ingatta a fejét. – Hányszor vonultunk már hadba ellenük, és hányszor kötöttünk már velük békét, de a lagymatag kézfogású diplomaták mindig kibújtak az ígéreteik alól. Ezúttal nem fognak, suhancok! Ezúttal győzedelmeskedünk, vagy meghalunk. Mi, akik most itt összegyűltünk – soha nem tudtam megállapítani, hogy tényleg könnyek fojtogatják-e ilyenkor, vagy csak megjátssza magát –, mi leszünk az utolsó keresztesek, fiaim! A koronáért és az országért!

Erre az utolsó mondatra külön fogadást kötöttek a katonák, mert az ezredes legalább napi egyszer elharsogta, holott valójában már nagyjából egy évszázada senki sem hordta a koronát, hiszen Domínium köztársaság lett.

Eltartott egy kis ideig, mire mindenki összeadta a számokat. Ezután egykedvű taps következett, és titkon rengeteg cigaretta és pornográf fénykép gazdát cserélt.

Aztán felhúztuk a zászlókat, és fényképezkedtünk azzal a kisvárossal a háttérben, amelyet épp felszabadítottunk a korona és a haza nevében.

A mozifilmek előtt lejátszott rövid hírek nyomán kialakult bennem egy elvárás, hogy Domínium újdonsült polgárai üdvrivalgással fognak majd köszönteni minket, könnyekre fakadnak a hálától, és marékszámra szórják ránk a pipacsszirmot, de csak némán bámultak bennünket, és a szemük éppúgy fényét vesztette, mint az elhajított kavics.

Olykor-olykor közelebb merészkedtek hozzám, és elhadartak valamit hátvidék számos nyelvének egyikén: keleten sválul, délen merisül, vagy a lóháton közlekedő, mindenütt előforduló barangolók dallamos, szünetek nélküli nyelvén. De én ilyenkor csupán megráztam a fejem – a domíniumi iskolákban csak hazanyelvet tanítottak –, mire ők hátrahőköltek, mintha egy kígyóvá változó bot lettem volna.

Eltűnődtem azon, tényleg annyira hasonlítok-e rájuk. Hogy az anya, akiről apám egyszer sem tett említést, közülük származott-e – egy névtelen hátvidéki lány, akivel apám az utolsó hadjárat során találkozott. Hogy vajon ott állt-e a tömegben, és engem figyelt-e a puskák közötti réseken keresztül.

Ezután igyekeztem rá sem pillantani a helyiekre.

Rosszul aludtam. Az álmaim kínzó körforgásában újra és újra ugyanazoknak a csatáknak a nyugtalanító változataiban találtam magam, aminek csak az őrlőfogaim szorongó csikorgása tudott véget vetni. Reggelenként olyan erősen remegett a kezem, hogy alig tudtam bekötni a cipőmet és begombolni a kabátomat, ellenben amikor a pisztolyért nyúltam, soha semmilyen nehézségbe nem ütköztem. Gyakran eszembe jutott az apám, de nem a szokásos szánakozás vagy undor kíséretében, hanem alattomos, kukacos együttérzéssel.

– Biztos várja otthon egy lány. Gondoljon rá! – tanácsolta Drayton ezredes közhelyesen.

Erre megjelent előttem egy lenszőke hajkorona, egy páncélba bújtatott ököl, és egy ítéletnapot idéző szempár. Már nem kapkodtam a levegőt.

– Látja, fiatalúr? Megéri.

Azon kaptam magam, hogy imaként mormolom ezt a szót. Hittem benne, legalábbis elhittem azt, hogy hiszek benne – amíg el nem értük a déli partot.

Az ellenség egyre hátrébb szorult, és a végén már nem maradt számukra menekülőút. Akik feladták volna magukat, azok rég megtették, akik továbbra is kitartottak, azok soha nem lettek volna erre képesek. Már sem győzelemben, sem könyörületességben nem reménykedtünk, vérontásra számítottunk.

A dűnék közé bújva vártak ránk. Kiéheztethettük volna őket, vagy megvárhattuk volna, hogy a flotta tüzet nyisson rájuk a tenger felől. De az ország népe kezdett belefáradni a háborúba, és Drayton ezredes utasításba kapta, hogy vitathatatlan győzelmet kell aratnia. Amint eljött a sápadt hajnal, a vállunkra vettük a pisztolytáska bőrszíját, az övünkre csatoltuk a kést, és azoknak a fiatal férfiaknak a sürgető, harsány nevetése tört fel belőlünk, akik érzik szájpadlásukon a saját haláluk ízét.

Belecsúsztattam a pisztolyomat – egy Saint Sinclair Mark III-at, a világ legkiválóbb seregének legkiválóbb fegyverét, amellyel harminc lépésről is pontos lövést lehet leadni – a tokba, és a dűnék között várakozó árnyékokra néztem. Tudtam, hogy egy-két órán belül mindannyian halottak lesznek a bajtársaim többségével egyetemben.

Hirtelenjében sehogy sem fért a fejembe, hogy ez miért is éri meg. Milyen lealacsonyító volt ennyi menetelés után rájönni, hogy továbbra is apám fia vagyok!

Hat órával később, félig elvágott torokkal találtak rám, obszcénul bugyborékolt ki a levegő a légcsövemen. Szerencsétlen Drayton ezredes mellettem feküdt, még mindig szorongatta a kését a hideg kezében, a két szeme között azonban formás, fekete lyuk tátongott.

Az elkövetkező hét nap tűk, varratok és sivár, lemondó arckifejezést öltő orvosok komor homályában telt. Bekapcsolták a rádiót, hogy hallhassuk Rolfe hadügyminiszter beszédét, aki köszönetet mondott a korona és a haza nevében hozott nemes és méltó áldozatunkért. Erre felnevettem, de olyan kellemetlen hangot hallattam, hogy adtak valamit, amivel elnémítottak. Valamikor aznap este belázasodtam, és nem kis iróniával arra gondoltam, talán mégis meghalok az országért.

Aztán rólad álmodtam.

Sokszor álmodtam rólad, gyerekként és utána is, de mindig két dimenzióban jelentél meg előttem, akár egy mesekönyv szereplője, nem pedig egy igazi ember.

Akkor viszont annyira valóságos voltál, hogy láttam a szemed sarkának napégette ráncait, és hallottam a lélegzetvételed nedves zörgését. Vér kente össze a fogad.

– Owen – mondtad, és a hangod olyan mélyen, olyan hűsen áramlott, akár egy tó vize –, gyere vissza hozzám! Kérlek.

És az a hűs hang megakadt az utolsó szón, rácsimpaszkodott, én pedig arra gondoltam, hogy a világon bármit képes lennék megtenni – élnék, meghalnék, elégnék a pokol tüzén –, ha te kérnél rá.

Álmomban feleltem neked. Az orvosok azt mondták, az volt az első szó, amely a dűnék óta elhagyta a számat, az első alkalom, amikor felmerült bennük, hogy talán életben maradok.

– Mindig – válaszoltam.

N

A láz egy héten belül elégett bennem, de az álmok velem maradtak.

Szinte mindig rólad szóltak, bár többet nem beszéltél hozzám. Láttalak lehajtott fejjel térdepelni úgy, hogy a hajad két fényes szárnyként omlott le a tarkód körül. Láttalak egy karcsú, meggypej lovon ülni, akivel kísérteties, tökéletes harmóniában mozogtál, mintha egyetlen állat lettetek volna. Láttalak a tűz fényénél és a falevelek között átszűrődő napsugarakban, holdfényben, napfényben, és egyszer képtelen módon egy reflektor lidérces, elektromos kékjében is.

Az álmaim néha természetesen mindössze egy gyáva ember értelmetlen, szorongó képzelgései voltak: apámat kerestem, és nem találtam; elgörbült, fekete ujjakkal próbáltam tollat venni a kezembe; kimondtam két olyan gyerek nevét, akikkel sohasem találkoztam, és tudtam, hogy nem fognak felelni.

Néha az otthonomról álmodtam: Queenswald hosszú, szürke nyarairól, amelyek során egy éjszaka alatt kivirágzott a penész, és moha zöldellt a macskakövek között; a csendes téli estékről apám társaságában, amikor már-már elégedetten olvastunk mindketten; azokról a lelkes tavaszi reggelekről a ligetben, amikor Ullára vártam a tiszafa alatt.

Miután végre kiengedtek a kórházból, pontosan oda mentem. Felültem egy vonatra, amely elvitt Cavallonból egyenesen Queenswaldba. Egy élemedett korú, tokás férfi felajánlotta nekem a helyét, amit értetlenül fogadtam, amíg eszembe nem jutott, hogy még mindig a vörös katonai zubbonyomat viseltem, a becstelenül csillogó Örökkévaló becsületrenddel a mellkasomon. A többi utas szeretetteljesen méregetett, akár egy szülő a gyerekét, mint a gyerekkori látomásomban. Ettől kissé felkavarodott a gyomrom.

Az állomásról kilépve elindultam a dombok felé, és közben elhaladtam apám háza előtt. Ugyanoda tartottam, ahol először megláttalak, mert az volt az utolsó hely, ahol értelmet nyert számomra az élet.

Csakhogy a liget eltűnt.

A háború alatt végül kiirtották ezt is, és legelő lett az egész domboldalból. Pár tönköt és némi bozótost ugyan hátrahagytak, de a kedvenc fámból – az erdő szívében álló, hatalmas és ősi tiszafából – semmi sem maradt. Még a gyökerét is kiásták, csupán egy mélyedés látszott a helyén, az apró, fehér virágok gyűrűjében, akár egy kifosztott sírgödör.

Akkor egyszer nem zokogtam.

Térdre rogytam azon a helyen, ahol egykor az erdő állt, mára azonban pusztaság lett belőle, és úgy maradtam, amíg rá nem jöttem arra, amire előbb-utóbb mindenki rájön: hogy hátrahagytam az otthonomat, hogy már soha nem térhetek vissza hozzá, és örökké hiányozni fog.

Ennek ellenére elidőztem ott még egy darabig. Arra gondoltam: ha már háromszor meglátogattál, miért ne jönnél el hozzám negyedjére is?

Elsuttogtam a neved, de senki sem felelt a párás, keserű szélen kívül, amely erősen fújt a kopár dombon.

Mielőtt elmentem, szedtem egy marék fehér virágot. Aztán nedves térddel és száraz szemmel felálltam, és elmentem a fogadóba. Apámat nem találtam ott, a kocsmárosné viszont azt mondta, elteszi neki a sárkánypikkelyt.

– A mit? – kérdeztem vissza.

A kezemben kókadozó virágok felé biccentett.

– A sárkánypikkelyt. Anyám mindig így hívta.

– Vagy úgy.

Később utánanéztem, és ullavirágnak is nevezik, amely közép-hazanyelven sokat jelent, mert annyira gyakori, hogy már gyomnak számít.

Engedelmesen beleszuszakoltam a virágokat egy kis befőttesüvegbe, és köszönetet mondtam a nőnek. Ő arcon csókolt, és elárulta, hogy apám betegre aggódta magát miattam – ami az elképzeléseim szerint nem sokban különbözhetett attól, amikor betegre itta magát.

Ezután elsétáltam a helyi postára, és küldtem egy levelet a régi témavezetőmnek. Bocsánatot kértem tőle, amiért a félév kellős közepén háborúba mentem, és könyörögtem neki, hogy vegyen vissza a Cantfordi Egyetem Történelem Tanszékére.

Arra jutottam, hogy ha nem jössz el hozzám, én megyek el hozzád.

N

Négy nappal később kaptam kézhez Sawbridge professzor levelét. Olyan sok szót töröltek belőle, hogy leginkább csak kötőszavakból és névelőkből állt. (Gilda Sawbridge meglehetősen kevésre tartotta a kormányt, és ezt nagyon sok szóval ki tudta fejezni, ami általában nem nyerte el a cenzorok tetszését. Szintén nem nyerte el a Cantfordi Kuratórium, a hallgatói, a tanszék többi oktatója és az én tetszésemet sem, de mivel a nemzedéke legnevesebb régésze volt, minden tőlünk telhetőt megtettünk azért, hogy túllépjünk ezen.)

A borítékban megtaláltam az egyetemi levélpapírra írt hivatalos felvételi értesítőt is. A következőt firkantotta a tetejére: Nehogy megbánjam a végén!

A következő héten visszamentem az egyetemre. Az első találkozásunk alkalmával közöltem vele, hogy kiválasztottam a szakterületemet, amely Közép-Domínium néphagyománya lesz.

Erre nekem szentelte a teljes figyelmét, és a feje búbjára tolta a szemüvegét. Nem tudom, milyen, ha élve felkoncolnak valakit, de azt hiszem, Gilda Sawbridge teljes figyelmének tárgyát képezni nagyon is hasonló lehet hozzá.

– Túl tág – szólalt meg végül anélkül, hogy levette volna rólam a szemét.

– Amire összpontosítani szeretnék, az az Örökkévaló mondakör, ami a hazánk…

– Unalmas.

– Hazafias.

– Hagyjuk ezt, nemrég reggeliztem – felelte szenvtelenül.

– Furcsának találom, hogy éppen ön nem látja be, mekkora szükség van Örökkévaló Una életének további tanulmányozására. – Azt hittem, okosan feleltem, hiszen az egész egyetemen Sawbridge volt az egyetlen női professzor. – A története azt üzeni, hogy a nők éppúgy fegyvert ragadhatnak, mint a férfiak. Az, hogy harcolhatnak, sőt még seregeket is vezethetnek…

– Lényeg, hogy még azelőtt haljanak meg, hogy elgondolkoznának azon, miért nem szavazhatnak, miért nem válhatnak el, miért nem nyithatnak bankszámlát. Ne oktasson ki, Mallory! – Ezt is egyhangúan mondta. – Most pedig őszintén ki vele! Miért?

– Erxa Dominus, asszonyom – feleltem halkan.

Ez jó feleletnek számított, jól is adtam elő, és kicsit még hittem is benne. A csatatéren kudarcot vallottam, de még mindig reménykedtem abban, hogy írásban jobban szolgálhatom a hazámat. Hogy kiérdemelhetem azt az érdemrendet, amelyre rá sem bírtam nézni, és hogy végül – szégyenteljes származásom és még szégyenteljesebb apám ellenére – igaz fia leszek Domíniumnak. Elképzeltem, ahogy büszkén állok a pulpitusok és tölgyfa asztalok mögött, ahol semmilyen szemrehányás és gyanakvás nem érhet, és ahol végre senki sem találhat rajtam fogást.

Ám ezek hátterében természetesen ott lapult egy másik ok is, amelyet nem tudtam hangosan kimondani.

Sawbridge professzor továbbra is rajtam tartotta a szemét. Az újfent remegő kezemre pillantott, majd a nyakamra, amelyet szorosan összegombolt gallér mögé rejtettem. A szemembe nézett, és talán látott benne valamit ebből a másik, kimondatlan okból.

Felsóhajtott, mire könyvtornyai veszélyesen meginogtak.

– Sok szerencsét! – mondta végül.

Amikor kisétáltam az irodájából, úgy éreztem magam, mint egy póráz nélküli kopó, aki végre szabadon vadászhat.

Az ezt követő évek semmi másról nem szóltak, csak a nyomok hajszolásáról. Nem foglalkoztam az újságokkal, a rádióbeszédekkel, apám pamfletjeivel. Semmivel sem foglalkoztam, csupán veled.

Téged követve jutottam be levéltárakba, magángyűjteményekbe, könyvtárakba, múzeumokba, ősi romok közé, és családi kriptákba. Kitűnő kopónak bizonyultam. Az átlagosnál jobb emlékezettel és jó megfigyelőképességgel rendelkeztem, és az agyam olyan engedelmesen végezte a munkáját, mint az olajozott fogaskerekek. Csakhogy mintha egy tükrökkel teli teremben vadásztam volna, és még ha egy pillanatra láttam is a fénylő páncélt és a szőke hajat, amikor felé nyújtottam a kezem, mindössze az üveget tudtam megérinteni.

Többször elolvastam a történeted összes változatát – Lazamon kusza legendáriumát, Marie de Meulan romantikus verseit, Montmer Historicáját –, de mind harmad- vagy negyedkézből származtak, és végső soron puszta szóbeszédnek minősültek. A legtöbb szerző azt állította, hogy a saját változata az Örökkévaló Una halálára épül – amelyet egy névtelen útitársad vetett papírra, hogy valósághűen megőrizze a kalandjaidat –, csakhogy mivel semmilyen bizonyíték nem szólt amellett, hogy ilyen szöveg valaha is létezett, a mai történészek többsége nem tényként, hanem önigazolásként tekintett erre a magyarázatra.

Így a diplomamunkám alig szólt hangosabban egy visszhang emlékénél. A dolgozataim újraértelmezések újraértelmezéseiből álltak, olyan mondatokat boncolgattam, amelyeket előttem már ezerszer ízekre szedtek. Jó eredményeket értem el velük – a tanszék történetének második legmagasabb átlagával diplomáztam, egyedül Sawbridge előzött meg, és a Timesban idézték azt a cikkemet, amelyik a nemzeti lét metonímiájaként értelmezte a Grált –, ám a témavezetőmet nem tudtam megtéveszteni.

– Kellően eszes ahhoz, hogy meggyőzze a disznókat arról, hogy gyöngyöt szór eléjük – jegyezte meg kelletlenül. – Minő fájdalom, hogy átlátok a trükkjein.

A mostani kéziratommal – Az Örökkévaló örökség: A mai fordítások elemzésével – kellett volna kiérdemelnem egy határozatlan időre szóló egyetemi állást, a tanártársaim tiszteletét, és a minimálbért. Csakhogy olyan vérszegényre sikerült, és annyira nélkülözött minden eredetiséget, hogy már a disznók (a tanszék többi tanára) is kezdtek kételkedni benne. Gyakran pusmogtak a friss levegő jótékony hatásairól, és többször is elcsíptem a folyosón szellemszerűen lebegő hosszabb szabadság kifejezést. Bár nem volt hova mennem – kételkedtem abban, hogy hazakulloghatok azok után, amiket apámmal egymás fejéhez vágtunk a legutóbbi veszekedésünk során –, nem sok választott el attól, hogy egyetértsek velük.

Aztán kaptam egy könyvet postán, és negyedjére is megmentettél.

3.

ELSŐ NAP SZINTE hozzá sem értem a könyvhöz.

A hentesüzlet fölötti lakásomban kuporogtam, és elszívtam egy egész doboz Lucky Start, az előző cigaretta csikkjével meggyújtva a következőt. A háborúban ragadt rám ez a szokás, aztán orvosi utasításra tovább folytattam, hátha erőre kapok tőle, ráadásul egyedül ezzel tudtam elkendőzni az alulról felszálló nyers, csatamezőre emlékeztető szagokat.

Hol magam mellé tettem a könyvet az ágyra, hol az asztalra. Ellenőrzések sorát hajtottam végre – nem a könyvön, hanem magamon. Részletesen leírtam, hol jártam az utóbbi három napban, és meggyőződtem arról, hogy még véletlenül sincsenek benne fekete lyukak, felsoroltam Domínium összes uralkodóját Yvanne-től kezdve a köztársaságig, erősen magamba csíptem, és így tovább. A háború után kissé megbomlott az elmém – elfelejtettem az előző nap történéseit, olyasmire emlékeztem, ami soha nem történt meg, és összekevertem az álmokat az emlékekkel –, de aztán teljesen helyrejöttem.

Korán lefeküdtem, utána azonban órákon keresztül csak merev testtel, álmatlanul hánykolódtam.

Éjjel kettő vagy három óra körül hangosan megszólaltam.

– Elég ebből!

Felvettem egy pamutkesztyűt, és kinyitottam a könyvet. Lefordítottam az első mondatot.

A történet ott kezdődik, ahol véget ér: a tiszafa alatt.

Miközben lejegyeztem ezeket a szavakat, váratlan béke hatalmasodott el rajtam. Már-már mechanikus elégedettséget éreztem, mint amikor egy kulcs akadálytalanul elfordul a zárban. Visszafeküdtem az ágyba, és jól aludtam. Álmodtam, és az összes álmom rólad szólt.

A második és harmadik napon régészeti leletként vizsgáltam meg a könyvet, a tárgyilagosság némi látszatára törekedve.

A gátlástalan vagy izgága kutatókkal gyakran előfordult, hogy Örökkévaló Unához köthető tárgyakat „fedeztek fel”. Az összes régi falu összes régi fája az volt, amelyikből kihúztad Vitézt, az összes rozsdás pajzs az volt, amelyet a bal kezedben tartottál, és amely egykor egy fehér sárkányt ábrázolt a vörös mezőn. Sawbridge professzor épp előző héten vette szemügyre a Cavallon erődjének romjai alatt felfedezett kriptát, mert felmerült, hogy talán ott helyeztek végső nyugalomra.

Apró tintamintákat vettem a könyvből, és a legjobb nagyítóm alatt tanulmányoztam a fa erezetét. Aprólékos, még ha nem is értékelhető jegyzeteket készítettem. Gubacstintával írták, kézzel, a bomlás mértéke alapján nagyon régen. A lapok anyaga fapép. Akkoriban inkább pergament vagy borjúbőrt használtak.

A negyedik napon ismét kinyitottam a könyvet, és az összes fontoskodó, kétségekkel teli jegyzetről megfeledkezve átrágtam magam az első hat oldalon. Igen, a papír anakronisztikusnak hatott. Igen, a kötés szokatlannak számított, talán még egyedinek is. Ám a szavak úgy kongtak a fejemben, akár a templomi harangok, és arra jutottam, hogy akárki is jegyezte le őket, igazán ismert téged, nemcsak hősként és szentként, hanem valódi, élő nőként is.

Ezt onnan tudom, hogy úgy írt rólad, mint egy közeli ismerőséről, és néha feláldozta a magasztos küldetést a bensőségesség ritka, csendes pillanatainak oltárán. Leginkább azonban onnan, ahogy gyászolt téged. Terpentinként szállt fel a gyász a lapokról, és égette a torkomat.

Az ötödik napon lemásoltam az általam lefordított oldalakat, és elpostáztam őket Sawbridge professzornak, aki még mindig a sírkamra feltárását felügyelte.

A hatodik napon több táviratot váltottunk egymással, amelyekben a professzor csúnya jelzőkkel illetett, a hazaárulás határait feszegette, és erősen kétségbe vonta a szöveg hitelességét. Ugyanakkor egyértelmű volt, hogy legalább a kíváncsiságát sikerült felkeltenem, mert a reggeli vonattal tért vissza a campusra, márpedig csak egyetlen dolgot utált jobban a hazájánál: ha tíz óra előtt ki kellett kelnie az ágyból.

A hetedik napon elmentem cigarettáért és tejért. Túlságosan perzselt a nap, és túlságosan frissnek hatott a levegő, amely nagy, nyugtalanító hullámokban hömpölygött körülöttem, és rángatta az ingujjamat.

Mire megkönnyebbülten visszatértem a lakásom áporodott sötétjébe, a könyvnek nyoma veszett.

Egy ropogós, fehér névjegykártya várt a helyén, de név nem állt rajta, csak egy cím.

N

Soha nem teljesítettem jól válsághelyzetben. Isten tétova alaknak teremtett, cselekvés helyett inkább a kezemet tördeltem, és haszontalan listákat írtam. A háború óta ehhez sok sírás és melankolikus tompultság társult, és olykor-olykor remegve bújtam a sarokba egy zavaros és erőszakos emlékbetörés miatt.

Ezúttal viszont nem tétováztam, és nem tördeltem a kezem. Fejben összeállítottam egy rövid és haszontalan listát, amelynek leírásával nem vesződtem. (1. Bejelentést tenni a nem létező könyv eltűnéséről a rendőrségen 2. Nyomokat keresni a szobában, ahogy a regényekben szokták 3. Sokat sírni???) A testem máris mozgásba lendült, mintha nélkülem döntött volna arról, mitévő legyek.

Felvettem a régi vörös katonai zubbonyomat, aztán – egy perc izzadságos bizonytalanság után – leráztam magamról, a vállamra csatoltam a pisztolytáskát, benne a szolgálati Sinclairemmel, majd visszaöltöttem a zubbonyt. Két doboz cigarettát csúsztattam a mellzsebébe, és kiléptem a lakás ajtaján. Olyan erősen szorongattam a kezemben a fehér névjegykártyát, hogy a széle a tenyerembe vágott.

Megmutattam a taxisofőrnek, aki a címet kétszer elolvasva sandán, mereven pillantott rám, majd némán elvitt Cavallon kellős közepére, és egy általam soha nem látott épület lépcsője előtt tett ki. Ennek ellenére felismertem, hol vagyok, mert az ország minden egyes érméjének hátuljáról ez az épület köszönt vissza rám. A parlament.

A taxiból kikászálódva a fehér márvány puszta mennyisége is elvakított. A levegő sűrűn forrongott, mintha egy kutya lehelte volna ki a szájából, és hirtelenjében egyáltalán nem értettem, miért a katonai zubbonyomban jöttem el otthonról.

– Árulók vagytok mindannyian – vágta a fejemhez a sofőröm.

Kikönyökölt az autó ablakán, és olyan tisztán ejtette ki a szavakat, mintha egész úton magában ismételgette volna őket.

Nem lepett meg a kijelentése. A háború véget ért, a megszállás azonban mocskos, költséges vállalkozásnak bizonyult, és akadtak elegen, akik örömmel hibáztattak ezért mindenkit, aki barna szemmel született. Csakhogy úgy esett, hogy én szó szerint és jogi értelemben is árulónak számítottam.

Aztán megláttam a parlament lépcsője előtt gyülekező tömeget a táblákkal és a zászlókkal, és ettől zavarba jöttem.

– Ó, nem… én nem velük…

De a sofőr akkorra már visszaolvadt a forgalomba.

A vállamat felhúzva gyorsan elfordultam a csoportosulástól. Azzal nyugtattam magam, hogy a hazaáruló rigmusok skandálása feltehetően igencsak szórakoztató lehet, ezért a tüntetőknek semmi okuk nincs észrevenni egy közelben ólálkodó, riadt tudóst. És talán egyébként sem állnak kapcsolatban apámmal. Azok a radikális szervezetek folytok továbbosztódtak, mintha nem is a zsarnokság felszámolása, hanem új betűszavak alkotása lett volna az igazi küldetésük.

– Owen, te vagy az?

Összerezzentem, és úgy éreztem magam, mint egy kisfiú, akit rajtakapnak, amikor ki akar osonni a házból. Csakhogy apámat soha nem érdekelte, hova megyek, és mikor térek vissza.

Erősen izzadva megfordultam, és megláttam, ahogy az egyik karját felemelve, eltökélten felém biceg a tömegen keresztül.

– Csak nem a kedvenc propagandistámhoz van szerencsém? – mondta apám mosolyogva.

Olyan jó benyomást tett rám ez a mosoly – őszintének, de kissé pajkosnak hatott, és harmonikaként gyűrte össze a szeme alatti táskákat, mintha a legutóbbi beszélgetésünk meg sem esett volna, vagy már nem is lett volna érdemes emlékezni rá –, hogy feleltem neki.

– Szia, apa! – motyogtam. – Mi ez az egész? – kérdeztem kissé merevebben.

– Ah, ők csak a barátaim. Egy kisebb összejövetelt tartunk.

– Az ilyen összejöveteleket tüntetésnek hívják, apa.

Erre lehervadt a mosoly az arcáról. Így már jobban hasonlított önmagára: egy öreg, fáradt, másnapos férfira, akit feltehetően nagy fájdalmak kínoznak. Mindig is szikár volt, most viszont inkább úgy nézett ki, mint a kóbor kutyáknak szánt maradék: csupa csont és porcogó.

– Az a vérszomjas zsarnok…

– Rolfe miniszter asszonynak hívják, és az első női hadügyminiszterünkként úgy gondolom, kijár neki némi tisztelet…

– Ajaj, és ő maga mennyire tisztelte azokat a nőket, akik a lőszergyáraiban vesztették életüket? Amit azóta sem hajlandó kivizsgáltatni, mert azok a gyárak az alávaló iparmágnás barátai kezében vannak. – Sokszor eszembe jutott, hogy apámból jó ügyvéd lehetett volna, ha nem áll az anarchia pártjára. – A szakszervezetis lányok felkérték, hogy tartson beszédet az egyik ülésükön, és tudod, minek nevezte őket? Méregnek! – árulta el a fejét ingatva. – Ha engem kérdezel, kancellár akar lenni. Azt hiszi, szó nélkül tűrnénk.

Ehhez hozzábiggyesztett még egy gunyoros hah!-t is, de igazság szerint én azzal töltöttem az utóbbi pár évet, hogy szó nélkül tűrtem mindent. Nem esett nehezemre, egyszerűen csak nem olvastam újságot, nem hallgattam rádiót, és nem szavaztam. Visszautasítottam a veteránklubokba szóló összes meghívót, és az aprópénzes befőttesüvegben tartottam az érdemrendemet. Ha nem lettek volna rémálmaim, és nem tört volna néha rám a remegés, talán képes lettem volna úgy tenni, mintha egy rettenetes levéltári balesetben metszették volna el a torkomat.

Apám még mindig beszélt.

– Annyit elmondhatok, hogy kétszáz százalékkal több pamfletet adunk ki. Nem mindenki örül annak, hogy egy törvénytelen megszállást támogatnak az adójából. Nem mindenki örült annak, hogy odaveszett a fia egy nevetséges háborúban…

– Közülünk többen is a vérüket adták abban a nevetséges háborúban – szakítottam félbe azzal a különösen önhitt hangszínnel, amelyet mintha kizárólag neki tartogattam volna. – Közülünk többen is harcoltak a koronáért és az országért…

– Ha egy országnak gyarmatai vannak, azt birodalomnak hívják, fiam.

Egy ideig boldogtalanul meredtünk egymásra. A tömeg szégyentelenül skandált tovább. Szívtelenül sütött le ránk a nap. Nagyon is tudatosodott bennem a zubbonyom alá rejtett pisztolytáska szíja, és hogy mekkora őrültség fegyverrel megjelenni Domínium parlamentje előtt.

– Van még egy táblánk, ha meggondolnád magad – ajánlotta fel végül apám zsémbes lemondással.

A mögötte álló két férfi épp egy hosszú lobogót göngyölt ki, amelyen az állt: Veteránok a Háború Ellen.

– Azt hittem, ti a Veteránok a Békéért vagyok.

– Meg se említsd előttem a VB-t! Osztályárulók és talpnyalók gyülekezete – háborgott apám, majd megenyhülve közelebb hajolt. Lehelete párafellegként töltötte be a köztünk lévő teret. – Mit mondasz, fiam?

Ránézve szemet szúrt a rózsaszínes, világos árnyalatú bőre, a sületlen kenyér színét idéző haja, és elcsodálkoztam azon, hogy igazából soha nem tűnt fel neki, mennyire különbözünk. Mintha nem fogta volna fel, hogy egy hozzám hasonló férfi soha nem állhat teljesen gyanú fölött, akármilyen vehemens hűség jellemzi is, míg egy hozzá hasonló férfit soha nem fognak teljesen elítélni, akármilyen hitetlen. Hogy mindig is utáltam kicsit, amiért élhetett a deviancia kiváltságával.

A leghűvösebb cantfordi hanghordozással feleltem neki.

– Köszönöm, nem.

Apám mondani akart még valamit – soha életemben nem csíptem el az utolsó szót –, de ekkor valaki megérintette a jobb könyökömet.

– Erre, uram – szólított meg egy hang.

Olyan gyakorlottan kerülte a feltűnést, ahogy arra véleményem szerint csak a kémek és a kitűnő pincérek képesek.

– Mennem kell – mondtam apámnak.

Mindent átható megkönnyebbüléssel hátat fordítottam neki. Hangja követett minket az épületbe, arról faggatott, miért nem vagyok dühös, hogyan vagyok képes este elaludni, és végül, panaszosan, amikor egy jellegtelen ajtó elé értünk, azt kérdezte:

– És mi a fenéért van rajtad az a zubbony? Olyan meleg van, mint a pokolban.

N

A kém/pincér átvezetett az ajtón, ahol átadott egy nála is diszkrétebb másik embernek, akivel több folyosón is végigmentünk, amelyek végén egy újabb ajtóhoz jutottunk. Az ajtó előtt álló személy olyan mesterien észrevétlen maradt, hogy szinte beleolvadt a vakolatba.

Lenyomta a kilincset, és tiszteletteljesen jelezte a megérkezésemet.

– Owen Mallory tizedes, asszonyom.

A bársonyfüggöny és a viasszal ápolt parketta láttán futólag megfogalmazódott bennem, hogy egy jómódú helyen járok, aztán a tekintetem megállapodott a masszív asztalon, és a mögötte ülő nőn.

Soha életemben nem láttam még, de az a nyugtalanító benyomásom támadt, hogy ismerem. Ismertem a sárgaréz fényt a haján, amely olyan tökéletesen simult a feje köré, akár egy sisak. Ismertem a szeme áttetsző kékjét, és ismertem – ismertem – a hangját.

– Köszönöm, hogy idefáradt, Mallory tizedes.

A köszönöm jelentette a fordulópontot. Hirtelen újra a tábori kórházban találtam magam, a dűnék után, és hallottam, hogy ez a hang köszönetet mond nekem a koronáért és az országért hozott áldozatomért.

Két lépés után mozdulatlanná dermedtem a parkettán, majd végrehajtottam egy görcsös és pánikba esett mozdulatsort, amely valahol a szalutálás és a meghajlás között lehetett.

– Ó, istenem, asszonyom… Rolfe miniszter asszony…

Mély hangon felnevetett, ami mégsem hatott gúnyosnak.

– Hívjon nyugodtan Viviannek! Foglaljon helyet!

Leültem, és gondosan kerültem az azon való tanakodást, mit mondana apám, ha tudná, hogy a fia a keresztnevén szólítja Vivian Rolfe-ot.

A miniszter a hatalmas, lakkozott asztala túloldaláról mustrált. Akármit is mondott vagy tett az ellenzék, mindig tökéletes önuralom jellemezte a beszédeit és a nyilvános szerepléseit.

Most azonban kissé űzöttnek láttam. Szinte tövig rágta két körmét, és inge máskor keményített gallérja ernyedten lapult a kulcscsontjához.

Egy vékony cigarettát tett az ajkai közé, és lassan előredőlt. Egy kínos pillanat után kihalásztam a gyufát a zubbonyom zsebéből, és kettőnk közé tartottam a lángját. Fénye megült a nő arcának mélyedéseiben, és megtalálta a koponyát a bőre alatt. Nem tudtam megállapítani, hány éves lehet.

Kilehelt egy nagy, fehér felleget, majd elmerengve megszólalt:

– Az ember azt hinné, ennyi is elég. Természetesen elszenvedtünk némi veszteséget, de győzelmet arattunk. Felülkerekedtünk a legrégebbi ellenségünkön. Ha férfi lennék, mostanra már koronát tett volna a fejemre.

– Ki, asszonyom? – kérdeztem vissza.

Vivian Rolfe csalódott, szánakozó pillantást vetett rám.

– Gladwell kancellár a lemondásomat kérte. Az a fiú nekem köszönheti, hogy most itt tart. Tényleg azt hiszi, újraválasztották volna, ha nem tör ki a háború? Most viszont a költségvetés és az újjáépítéssel járó kiadások miatt nyafognak, és megtalálták a nőt, akinek mindent a nyakába lehet varrni.

– Oh – feleltem.

A csendben hallani lehetett a halk skandálást az ablakok felől.

Vivian masszírozni kezdte a halántékát.

– És ezek a rohadékok egyszerűen nem hajlandók befogni