Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Margrét Tryggvadóttir

Sterk

Forlagið, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Veress Kata

A Verses Eddából vett részletet Tandori Dezső fordításában közöljük.

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978-963-551-208-9

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Margrét Tryggvadóttir

© Hungarian translation 2024, Veress Kata

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

SZOMBAT
Február 1.

Felriad. Úgy hasogat a feje, mintha egy egész hadseregnyi apró kovács püfölné a koponyáját belülről, üllő helyett. Száraz a szája. Óvatosan kinyitja a szemét, de nem lát semmit. Visszacsukja, aztán újra kinyitja. Semmi.

Hol van?

Próbálja felidézni a történteket. Az utolsó emlékét. Volt ott valami, valaki…

Szép lassan felállna, de hányinger fogja el, és inkább visszafekszik. Húha. Valami történt. De micsoda?

Magzatpózban fekszik valami keményen. Nem tudja mozgatni a kezét, kiment belőle a vér, elzsibbadt, és teljesen megmerevedett. Kinyújtja a hüvelykujját, ökölbe szorítja a kezét, aztán megpróbálja mozgatni a csuklóját és behajlítani a könyökét. Fokozatosan visszatér az élet a kezébe; felemeli.

Az arca még a helyén van, csak fáj oldalt, duzzadt, és csupa karcolás. Teljesen kiszáradt a szája. És a szeme… az is a helyén van, nem fáj, ki tudja nyitni, de nem lát semmit, szóval vagy koromsötétben van, vagy megvakult.

Feljebb emeli a kezét, és megtapogatja a homlokát. Ragad, egy kicsit rálóg a haja, és mintha valami készülne rászáradni. Talán vér? Leengedi a kezét az orrához, és az ujján erős vasszagot érez. Vért.

Pisilnie kell. Ki kell jutnia innen, akárhol legyen is. Vajon merjen segítségért kiabálni? Mi van, ha figyeli, aki idehozta? Vagy talán meg sem támadták?

– Segítség…

Rekedtes és erőtlen a hangja, mintha jó ideje nem szólalt volna meg. Alig hallani. Újra megpróbálja, egy kicsit hangosabban:

– Segítség! Hahó! Van itt valaki? Segítség, segítség, segítség!

Hiába fülel, nem érkezik válasz.

A lüktető fejfájása ellenére megpróbál felállni. Érez valamit a lábánál, és a fejénél mintha durva deszka lenne. Tovább tapogatózik. Kétoldalt is deszkákat talál. Nekik feszül és olyan erősen nyomja őket, amilyen erősen csak tudja, de meg sem moccannak. A padlót is végigtapogatja. Úgy tűnik, gyűrött takarón fekszik.

Hol lehet? Mi ez? Ki kell jutnia.

Átfordul a hasára, szép lassan maga alá húzza a lábát, és úgy igyekszik felállni, de fáj a térde. A vékony takarón át érzi, milyen durva alatta a talaj.

Megint hányinger fogja el, és leteszi a fejét a takaróra.

Nagy levegőket vesz, hogy megnyugodjon.

Menni fog. Menni fog. Minden rendben lesz. Kijutsz innen. Kijutsz, kijutsz…

Újra összeszorítja a szemét, és elhatározza, hogy feláll. Szépen felkel, kimászik innen, kivonszolja magát a szabad ég alá, és segítséget keres.

Vesz egy nagy levegőt, feltolja magát négykézláb helyzetbe, aztán felguggol, és kétoldalt a durva deszkáknak támaszkodva megpróbál felállni. Szép lassan.

Beüti valamibe a fejét, amitől a lüktetés csak még jobban felerősödik, és a lába összerogy alatta. Könnybe lábad a szeme.

Amikor egy kicsit megnyugszik, újra próbálkozik, ezúttal egyik kezével a feje fölött matatva. Kétségbeesetten nyílást keres a durva deszkán, hátha ki tudna mászni, de hiába.

Egy nagy ládában van. Egy zárt ládában…

HÉTFŐ
Január 6.

Korán csörgött az ébresztő. Birta a telefonjáért nyúlt a sötétben, rányomott a szundira, és visszafeküdt. Még öt perc. Öt perc álom és ébrenlét között, amikor nem kell csinálnia semmit. Aztán újra megszólalt az ébresztő. Ezen a sötét januári reggelen a nap még egy jó darabig nem bukkant fel az égen. Birta újra a saját ágyában fekhetett Reykjavíkban, miután a téli szünetből túl sokat is a Nyugati-fjordokban töltött a szüleinél. Cserébe viszont sötét volt, hideg, és zuhogott a hó. Mindjárt kezdődik az iskola, és üresen tátong a hűtőszekrény. Tipikus hétfő.

Ismét megszólalt az ébresztő. Birta kinyomta a telefonját, és kibújt a meleg takaró alól. Nem hallott semmilyen neszt a szuterénlakás vékony falain át, vagyis a többiek még biztosan az igazak álmát aludták. Felvette a jó meleg köntösét, kiment a szobájából, és vizet tett fel a közös konyhafülkében. Elég lesz egy kis kávé, a többit majd az iskolai büfében intézi. Amíg forrt a víz, bement a fürdőszobába, ahol áldatlan állapotok fogadták; a lakótársai újévi fogadalmában szemmel láthatóan nem szerepelt a vécépucolás.

Egy olyan lány, mint Birta, nem vágyott különösebben arra, hogy vadidegenekkel osztozzon a fürdőszobáján, de nem volt választása. Nem engedhetett meg magának mást az iskola közelében, mert a belvárosi kislakásokat ellepték a turisták. Vagy legalábbis nekik tartogatták őket a tulajdonosok. Szóval be kellett érnie egy szobával. Mondjuk, leginkább az érdekelte, hogy szabadon csinálhasson, amit akar, hogy önmaga lehessen, mindegy, hol. De ehhez persze kellett némi bátorság.

Felöntötte a kávét, és várt egy kicsit, aztán lassú, de határozott mozdulattal lenyomta a szűrőt a kannában. Ez volt az év első rendes kávéja. A szülei mindig olyan kávét főztek, amilyet épp kaptak, és egész nap a tűzhelyen hagyták, ezért híg lett és savanyú. Arrafelé mindenki egyfolytában kávézott, szó sem lehetett energiaitalról vagy üdítőről, annál azért messzebb volt a bolt. És nem volt se latte, se kapucsínó. Csak semmi felesleges flancolás meg válogatás!

Birta magával vihette volna a kannáját, hogy a téli szünetben is rendes kávét igyon. Elvégre egy évben csak egyszer van karácsony. De nem akart újabb veszekedést. Nem akarta, hogy az anyja még ezért is furcsán nézzen rá és azt gondolja, hogy különbnek érzi magát náluk. Inkább azt a kávét itta, amit a szülei is. A savanyú és keserű íz egyre erősebben szimbolizálta a kapcsolatát a szüleivel, főleg az anyjával.

A kávé kortyolgatása közben Birta bekapcsolta a laptopját, és megnézte a közösségimédia-felületeit. Kapott egy jóleső üzenetet Blærtól, az egyik barátnőjétől:

„Itt vagy már te is? Én tegnap jöttem vissza. Hiányzol <3. Talizzunk este!”

Blær is hazament az ünnepekre vidékre. Az Eyjafjörður fjordban nőtt fel Észak-Izlandon, és ő is pontosan tudta, milyen otthagyni az otthonát, a szüleit és az állatokat az álmaiért: szakács akart lenni, ezért a nagynénjéékhez költözött Kópavogurbe, hogy ott járhasson középiskolába.

Blær és Birta. Egymás tükörképei, mégis teljesen mások. Birta úgy érezte, Blær az első offline ismerőse, aki megérti. Mert ő is tudja, milyen, ha valakinek rosszul határozzák meg a nemét a születésekor. Milyen másnak lenni, mint ami kívülről látszik. Mindenhonnan kilógni. Azt érezni, hogy mindig hazudik, vagy valaki mást játszik. Egyszer ő is ugyanúgy szeretett volna beilleszkedni, ezért elfojtotta az érzéseit. Rettegett a mások szemébe nézéstől, és attól, hogy kiderül, ki is ő valójában. Hogy transz. És rettegett attól, hogy kiálljon saját magáért. Tudja, milyen utálni a testét és minden egyes centimétert, amennyit nő. A nagy kezét és a 43-as cipőméretét. A mutálást és a mély hangját. A pihéket az állán, az arccsontjánál és az ajka fölött. Az ádámcsutkáját. Pontosan tudja, milyen az, amikor az ember legszívesebben szüneteltetné az életét, amíg össze nem szedi a bátorságát, hogy az legyen, aki.

Mégis annyira mások ők ketten. Blær szép és csinos, szívesen kísérletezik a stílusokkal. Szeret öltözködni, jó szeme van a ruhákhoz, tudja, mi mihez illik. Ad magára, ügyesen sminkel, és mindig olyan frizurákat csinál a hosszú hajából, mintha épp a fodrásztól jönne. Amikor bejelentette, hogy transz, öleléseket és puszikat kapott. A szülei azt mondták, lehet akármi, ők attól még ugyanúgy szeretik. Nem értették teljesen a dolgot, de támogatták, és utána akartak olvasni. A nővére azt mondta, mindig is tudta. A barátai közül volt, akinek nem tetszett a fejlemény, és kevésbé kereste a társaságát, a többieknek viszont teljesen mindegy volt. És lettek új barátai is. Most pedig Reykjavíkba költözött a nagynénjéékhez, és azt tanulhatta, amit mindig is akart. Birtának nem egészen így alakult az utóbbi pár hónapja.

Birta újra belekortyolt a kávéjába, és megnyitotta a híreket. Aztán hüppögést és halk sírást hallott. Nem tudta, honnan jön. Mintha egy nő hangja lett volna, vagyis ketten jöhettek szóba, hacsak nem lett új lakótársuk.

Felállt, a falhoz lépett, és nekinyomta a fülét, mire felerősödött a sírás. Egyértelműen a szomszéd szobából jött. Az új nőtől, aki december közepén költözött be. A külfölditől. Bár persze a másik nő is külföldi volt. Ahogyan a szomszéd szoba előző lakója is. És az az előtti. Birta csak annyit tudott róluk, hogy külföldiek, azt már nem, hogy mit csinálnak Reykjavíkban. Keveset voltak otthon, és csak ritkán futott velük össze a lakásban, bár néha hallotta őket, vagy látta, hogy előtte jártak a fürdőszobában vagy a konyhában. Nem nagyon próbált barátkozni, csak szerette volna, ha békén hagyják. Ezért nem beszélgetett a nagyszobát bérlő két lengyel férfival sem. Vagy talán nem is Lengyelországból jöttek? Még csak be sem mutatkoztak normálisan.

Birta megitta az utolsó korty kávéját, besietett a fürdőszobába, és beállt a zuhany alá. Nagyon örült, hogy végre lemoshatja magáról az előző napi utazást. És megborotválkozhat. Amikor visszaért a szobájába, farmert, szürke kapucnis pulóvert és vastag zoknit húzott, ami melegen tartja a hóban és a fagyban. Otthon, vidéken valószínűleg gumicsizmába bújt volna, de Reykjavíkban mintha senki sem akarna tudomást venni az időjárásról. Persze itt soha nem esik annyi hó, mint a Nyugati-fjordokban, cserébe viszont legtöbbször csupa latyak minden. Abban pedig jobb a csizma. Birta mindenesetre a magas szárú tornacipőjét húzta fel, aztán kiment a konyhába, hogy elmossa a kávéskannáját és a bögréjét. Abbamaradt a hüppögés, és már csak húsz perce volt beérni az iskolába. Indulnia kellett.

* * *

Birta és Blær a Stofan kávézóban találkozott iskola után. Újra besötétedett, de a nedves hótól mégsem volt olyan fekete a világ. Blær busszal jött be Reykjavíkba „kurva Kópavogurből”, ahogy mondani szokta. Amikor csak lehetett, a belvárosban akart találkozni, lehetőleg mindig másik kávézóban, amit Birta nem feltétlenül engedhetett meg magának. Volt, hogy valamelyik pékségbe ültek be, ami egy kicsit olcsóbbra jött ki, vagy a Laundromatba, amikor Birtának mosnia kellett. De a téli szünetben kapott az alkalmon és a szüleinél kimosta a kedvenc ruháit, hogy most ne kelljen.

Birta viccesnek találta, hogy Blær szerint Kópavogur a világ vége. Akkor Selbjörg micsoda, ahol ő az élete első tizenhét évét töltötte? Ráadásul Blær szülei sem laktak sokkal közelebb bármilyen mozihoz, bolthoz vagy étteremhez. Kópavogurből pedig könnyen be lehet buszozni a városba. Blær egyébként szakmai gyakorlaton volt egy menő reykjavíki étteremnél, ezért amikor esti műszakba osztották be, nehezebben hozták össze a találkozót. A gyakorlat után viszont kész is volt a sulival. Ez volt az utolsó féléve.

Birta örült, hogy újra látja. Blær olyan volt neki, mint egy testvér. Sokkal közelebb érezte magához, mint egyik-másik vér szerinti rokonát – saját testvére nem volt, ő maga későn született, a szülei már elmúltak negyvenévesek. A nagyszülei közül hármat még ismert, de mostanra már csak az egyik nagyanyja élt, Sauðárkrókurben. Az apja és az anyja testvérei messze laktak tőlük, és az unokatestvérei egyébként is annyi idősek voltak, hogy a szülei lehettek volna. Akárhogy is, Birta és Blær nem állt egymással közelebbi rokonságban, mint az izlandiak általában. Blær utánanézett. Az életben és a nemváltásban viszont testvérek voltak. Transztestvérek.

Birta teát rendelt, Blær lattét.

– Most kezdtük el a melegkonyhát – mondta Blær, és Birta kezébe nyomott egy nagy szatyor főtt kaját –, ma óvodai étkeztetésre gyakoroltunk. Szóval nincs benne semmi csípős.

Birta elmosolyodott. Nem rossz, ha az ember legjobb barátnője szakácsnak tanul. Így legalább a vacsorája nem volt kérdéses.

– Milyen volt otthon? – kérdezte Blær komoly arccal.

Birta lehajtotta a fejét, és sóhajtott.

– Hát, elég szar. De jó volt újra látni az állatokat és a hegyeket, meg rendes hóban járkálni, nem csak ebben a latyakban. És lovagoltam is, kivittem Csillagot egy körre.

– Micsoda izgalmak! – nevetett Blær.

Birta is mosolygott. Mindketten tudták, mennyire fontosak neki a lovai. Vagyis, ha úgy vesszük, a szülei lovai. A konfirmálására kapta tőlük Csillagot, de azt mondták, a fiuknak adják, nem valami Birtának. Ha nem fogadja el, milyennek teremtette az Isten, akkor nem az övé a ló. Különben is, micsoda név az, hogy Birta? Kutyáknak szoktak ilyeneket adni. Az anyja nem volt hajlandó így szólítani, és bár az apja nem tiltakozott, az ő száján sem jött ki egyszer sem, hogy Birta. Mondjuk, ő a régi nevét sem használta.

– Jövő karácsonykor már tizennyolc leszek. Majd kitalálok valamit, hogy ne kelljen olyanokkal lennem, akik nem értékelnek!

– Találkoztál a srácokkal?

Birta még régebben mesélte Blærnak, milyen ciki volt, amikor egyszer az apjával mentek bevásárolni Ísafjörðurbe, és összefutott két gyerekkori barátjával, Geirrel és Péturrel. Épphogy odaköszöntek neki, már kapták is el a fejüket, és vásárlás nélkül kisiettek a boltból. Birta utólag bánta, hogy nem köszönt rájuk jó hangosan, nézett a szemükbe és kívánt nekik boldog karácsonyt. Attól még, hogy kerülni próbálták, neki nem kellett úgy viselkednie, mint aki menekül. Ha nem lett volna ott az apja, talán nem rohantak volna úgy el, vagy utánuk mehetett volna, és beszélhettek volna. Vagy nem. Birta már rég nem kereste a társaságukat. De attól még hiányoztak neki. Egészen kis koruktól kezdve ők voltak a legjobb barátai.

– Nem találkoztam velük, de Pétur engem is betaggelt a nagyanyjuknak meg mindenkinek szóló karácsonyi posztjában. Belike-oltam, de ennyi.

Birta az ajkába harapott.

– Nyomorékok.

– Hát, nem tudom. Jó srácok. Csak nem láttak még ilyet. És talán én sem könnyítettem meg a dolgukat.

– Az mindegy. Az ember nem hagyja el a barátját akkor sem, ha kiderül róla, hogy transz. És amúgy nem a te felelősséged, hogy mások hogyan reagálnak. Az az ő dolguk.

– Egy tökéletes világban…

– Birta, ne akard őket felmenteni. Gázul viselkedtek veled. Ennyi. És ez nem a te hibád, te nem csináltál semmi rosszat.

– Jó, inkább ne beszéljünk erről – mondta Birta, és nagyot nyelt.

Érezte, hogy Blær kérdései és kijelentései olyan sebeket tépnek fel, amik még be sem gyógyultak teljesen. És ami még rosszabb, hogy a fájdalma és mérge ellenére úgy érezte, meg kell védenie a volt barátait.

Blær mesélt az ő vidéki karácsonyozásukról: szenteste narancsos kacsát sütött az egész családnak, karácsony első napján füstölt sonkát ettek, szilveszterkor meg a nagyanyjánál vacsoráztak Akureyriben. Tökéletes fehér karácsonyuk volt, annyi hóval, hogy reggeltől estig lehetett volna hancúrozni benne.

Birta fél füllel figyelt, és időnként bólogatott. Szerette hallgatni a barátnőjét, ahogyan a tökéletes életéről mesél, de nem akarta feltétlenül tudni, milyen íze volt a narancsos kacsának, vagy hogy hogyan készült a desszert. Selbjörgben füstölt sonka volt a menü besamelmártással.

Más falusiakkal ellentétben Birta már kis korában sem evett szívesen állatokat, főleg nem a sajátjaikat, azokat a bárányokat, akiket ő segített a világra, gondozott, akiknek nevet adott, és akiket szeretett. És mintha az anyja kifejezetten oda akart volna szúrni neki: azt mondta, a füstölt sonka nem az egyik őszi bárány combjából készült, hanem a tavaly nyáron hozzájuk került, egyéves birkáéból, ha még emlékszik arra a foltosra, amelyiket talán Fáfnirnak nevezett el. Birtának teljesen elment az étvágya, de nem akart még azzal is az anyja kedvére tenni, hogy mutatja. Szóval mégiscsak jobb volt a Blæréknál készült narancsos kacsára és desszertre gondolni, mint a saját karácsonyi élményeire.

Birta reménykedett, hogy négy hónap távollét után megváltozik a szülei hozzáállása, de hiába. Az anyja úgy tett, mintha nem coming outolt volna, távolságtartó volt vele, és szűkszavú. Az apja pedig inkább a háttérbe húzódott, mint aki azt várja, hogy maguktól rendeződjenek a dolgok. Birta szerette volna, ha az oldalára áll, elvégre vele mindig is jobb volt a viszonya, mint az anyjával, és legbelül azt remélte, hogy az apjának csak időre van szüksége, hogy megértse az egészet. És talán szabadságra, hogy önállóan gondolkozhasson.

Szállingózott a hó, amikor Birta elköszönt Blærtól a belvárosi buszállomáson, aztán kezében a szatyor kajával és szívében melegséggel ő is felpattant egy buszra.

* * *

Birta rizst és curryszínű zöldségragut mert egy tányérra, és betette a mikróba. Aztán elővett egy zsemlét, hogy megpuhítsa a kenyérpirító rácsán, a többi kaját pedig visszarakta a hűtőbe.

Miközben várta, hogy minden megmelegedjen, kinyílt a fürdőszobaajtó. A nő, akiről azt gondolta, hogy reggel sírt, lehajtotta a fejét, hogy a hosszú, fekete haja eltakarja az arcát, úgy igyekezett vissza a szobájába. De Birta így is látta, hogy duzzadt az arca, vörös a szeme, és sebes a homloka. Amint beért a szobájába, magára zárta az ajtót.

Birta csak állt az előtérben, és úgy érezte, kellett volna csinálnia vagy mondania valamit. Ki ez a nő, és mi történt vele? Elgondolkodott, ne kopogjon-e be hozzá. De mégis mit mondana neki? Még sosem beszéltek, és ezen nem is akart változtatni.

Csipogott a mikró, kivette a tányérját, rátette a zsemlét, és töltött magának egy pohár hideg vizet. Aztán fogta az evőeszközt, a poharat és a tányért, és bement a szobájába, ahol egyedül megvacsorázott, mint mindig.

Valószínűleg a nő sem akart különösebben közösködni.

KEDD
Január 7.

Birta próbált a kódolásra figyelni, de elkalandoztak a gondolatai. Ki az a nő a szomszéd szobában, és vajon mi történt vele? Hirtelen leesett neki, miért sírhatott. Nem sima honvágy vagy szerelmi bánat miatt. Vagy mert magányos, amit ő is nagyon jól ismert. Nem. Valaki bánthatta. Vagy valakik.

Birta augusztus végén költözött be a kisszobába, de azóta sem ismerkedett meg senkivel a lakásból vagy akár az egész házból. Új életet kezdett egy új helyen, annak a nemnek megfelelően, amivel mindig is azonosult. Lány volt, leendő nő. Magas, széles vállú, vékony és sportos lány ugyan, de lány. Aki szeretett volna nyugiban lenni, amíg teljesen be nem indul az új élete. Ráadásul pár hónapja szerzett néhány rossz tapasztalatot, és bonyolult is volt a helyzete, mert ő maga hiába tudta, hogy Birtának hívják, ha a rendszerben másik név látszott: a régi nevére szólt az útlevele, azaz tulajdonképpen csak a régi önmaga tudott külföldre repülni, ahogyan a régi önmaga szerepelt az iskolai nyilvántartásban is, miközben Birta járt be az órákra, és szerzett meglepően jó jegyeket. És Birta vette ki a Miðholt utcai kisszobát is, amiért minden hónapban készpénzzel fizetett. Meglátta az angol nyelvű hirdetést, és írt a hirdetőnek. Sosem találkozott vele, csak üzenetet kapott tőle, angolul, hogy nyugodtan menjen el megnézni a lakást. Ő nem lesz ott, de nyitva hagyják az ajtót, nézzen csak körül. Kapóra jött neki ez a felállás. Örült, hogy nem kell találkoznia senkivel és mindenféle kérdésre válaszolnia. A lakbért a hónap végén borítékba tette, és bedobta a hátsó udvar felőli postaládába. Háromhavi lakbér volt a kaució, úgyhogy az első boríték elég vastag lett, de nyugtatta a tudat, hogy minimum három hónapig biztosan van hol laknia. Annak is örült, hogy nem kell szerződést aláírnia és pénzt utalnia, mert akkor látták volna a régi nevét, amin a bankszámlája is futott. Mindig olyan cikinek érezte, amikor magyarázkodnia kellett, hogy miért szólnak az iratai férfinévre, ezért nagyon megkönnyebbült, hogy most ez elmarad, még ha szokatlan is az intézési mód.

A téli szünet és a családi karácsony előtt Birta bement a gyermek- és ifjúságpszichiátria transzneműséggel foglalkozó részlegére, ahol végre tudott beszélni egy olyan felnőttel, aki nem nézte őrültnek. Most, tizenhét évesen, végre lányként élhette az életét, egy idő után pedig hormonkezelésre is jelentkezhet majd. Megnövesztette a haját, és a ruháit is lecserélte, de csak apránként, egy csóró középiskolás pénztárcájához mérten. Nem akart egyberuhában és magas sarkúban járni, az nem ő lett volna, hiába szerette az ilyesmit például Blær. Csinálja, ha jólesik neki. Ő viszont mindig is kapucnis pulcsiban, farmerben és sportcipőben érezte jól magát, amin most sem akart különösebben változtatni. Egy csomó lány járt lazább ruhákban. Csak nem volt a nemváltás feltétele, hogy az ember mindig kényszerzubbonyt húzzon?! Ettől függetlenül elkezdett melltartót hordani, ami végül is elment volna kényszerzubbonynak.

– Hogy haladsz, Birta? – lépett oda hozzá a tanár, hogy megnézze, hogyan megy neki a kódolás.

– Jól, szerintem mindjárt kész vagyok – füllentette, és rávetette magát a billentyűzetre.

Valójában még alig kezdte el a feladatot, de a tanár hitt neki, és továbbment. A többieknek több segítségre volt szükségük, mint neki.

Mielőtt jelentkezett az iskolába, nem érdekelte különösebben a programozás, és nem gondolta, hogy komolyabb tehetsége lenne hozzá. Egész egyszerűen olyasmit keresett, amit az ísafjörðuri gimnáziumban nem lehet tanulni, hogy ne kelljen visszamennie oda vagy valamilyen vidéki kollégiumba. Ütős érvre volt szüksége a Reykjavíkba költözéshez. Olyanra, amit a szülei is elfogadnak, különben tizennyolc éves koráig fújhatja az egészet. Ezért választotta a reykjavíki Tækniskólinn informatika tagozatát, hiába nem volt rossz az előző iskolája, ahogy Ísafjörður sem, de ott jutott arra, hogy nem színlel tovább, és ott coming outolt. Vagyis tulajdonképpen kiugratták a bokorból. Nézőpont kérdése. Mert volt egy terve, hogyan szeretné közölni a környezetével, hogy a születésekor rosszul határozták meg a nemét, de aztán kicsúszott a kezéből az irányítás.

Egy kisebb csoporttal akarta kezdeni, remélve, hogy ők majd támogatják, szóval Geirt és Péturt avatta be legelőször, a két legjobb barátját, vagyis akiket akkor annak hitt. Ők viszont nem tudták, hogyan reagáljanak, és bár Birta tisztában volt azzal, hogy nem felelős mások tetteiért, saját magát okolta, amiért nem készítette fel őket. És hiába kérte tőlük, hogy tartsák meg a titkot maguknak, hamarosan az egész iskola erről beszélt. Birta hallotta, hogy róla sutyorognak a folyosón, és amikor megjelent valahol, mindenki őt nézte, aztán elkapta a tekintetét, és odébb ment. Néhány osztálytársát a születésétől fogva ismerte. Mindig is jól érezte magát az iskolában, és sok barátja volt, most mégsem kérdezték meg tőle, hogy van. Nem akartak vele lógni vagy együtt edzésre menni. Nem küldtek neki sms-t, és nem hívták fel. Gratulálni sem gratuláltak neki, és nem álltak mellé.

Úgy akart coming outolni, hogy mindent szépen elmagyaráz, így viszont olyan volt, mintha elkapott volna valamilyen fertőző halálos betegséget. Kerülték a többiek, és ő is őket. A tanárok vagy nem értették a helyzetet, vagy nem tudták, hogyan reagáljanak. Végül a pletykák a szüleit is elérték, akik kérdőre vonták, ezért elmondta nekik, hogy mindig is lánynak érezte magát, és most eljött az ideje, hogy kezdjen valamit a helyzettel. Az anyja első reakcióként kiviharzott a házból, és becsapta maga mögött az ajtót. Birta tovább ült az asztalnál az apjával, aki csak annyit kérdezett, hogy feltétlenül szükség van-e erre az egészre. Pedig nem akkor mondta nekik először, hogy valójában lány. Kis korában is volt rá példa, nem is egyszer, de hallani sem akarták, és rászóltak, hogy ne beszéljen ilyen hülyeségeket. Pedig nem volt hülyeség. Most már tudta, hogy mások is vannak, akik úgy érzik, a születésükkor rosszul határozták meg a nemüket. Gyakoribb a dolog, mint gondolnánk. És betegségről vagy hiányosságról szó sincs. Ő egész egyszerűen ilyen. A sokszínűség pedig jó.

Amikor az anyja visszajött hozzájuk a konyhába, azt mondta, soha többet nem akar erről hallani. Próbáltak úgy tenni, mintha mi sem történt volna, de nem ment. Birta mindkét szülőjére haragudott, amiért nem akarták megérteni. Mondjuk, az apja magával vitte néha a városba ügyeket intézni, és olyankor legalább minden rendben volt köztük. Az anyja nélkül szuperül kijöttek egymással, de Birta nem tudta megbocsátani neki, hogy nem állt ki mellette, amikor az anyja elutasította a valódi énjét. Otthon pedig, hármasban, olyan volt, mintha egy borzasztó háromszereplős színdarabot játszanának, amiből nincs kiút.

Birta próbált volna hosszabban beszélni Geirrel és Péturrel, de elhajtották, mondván, hogy hazudott nekik. Aztán megkérdezték tőle, buzi-e, amiből látszott, milyen messze vannak attól, hogy megértsék, min megy keresztül. Hiszen azt sem tudták, hogy a nemi identitás és a szexuális orientáció nem ugyanaz. Ezek után persze semmi kedve nem volt beszélni velük és magyarázkodni nekik, inkább csak visszabújt a csigaházába. Aztán szép lassan elmaradozott az iskolából. Az iskolabuszra még felszállt reggelente, mert nem akart otthon lenni, de aztán inkább a könyvtárban vagy a boltban lógott. Amikor pedig az osztálytársai tavasszal vizsgáztak, ő abból is kimaradt, és ha nem lett volna ellési időszak, ki sem kel az ágyból. A bárányok jobb kedvre derítették, és valamennyire betöltötték a szívében tátongó űrt, ami egyre csak nőtt és nőtt, amikor az anyja rászólt, hogy hagyja abba a hülyéskedést, vagy amikor eszébe jutottak az állítólagos barátai. Örült, hogy van feladata, valami, amire koncentrálhat, amibe kapaszkodhat. A világos tavaszi éjszakákkal pedig megérkezett az új élet. Nemcsak az akolba, hanem mindenhová: elolvadt a hó, és a növények ébredeztek a hosszú téli álom után. Birta újra érezte, hogy az életének van értelme, és egyértelműnek gondolta, hogy az új neve Birta lesz, vagyis „világosság”.

Szívesen felügyelte az ólt az apjával. Szépen, nyugalomban segítették világra a bárányokat. Szavak nélkül is megértették egymást.

Birta néha belegondolt, hogy ha az anyja máshogyan viselkedik, ha igazságosabb, akkor minden jobb lett volna, és talán el sem költözik. Akkor már kisebb korában mert volna coming outolni, és sokkal korábban eljutott volna a transzneműséggel foglalkozó orvosokhoz. Mindig is jól érezte magát a Nyugati-fjordokban, ott volt otthon, és sajnálta, hogy el kell jönnie, mert már kilóg onnan.

Akkoriban az állatokon kívül csak az interneten voltak barátai. Egy transzgyerekeket összefogó online csoportból. Izland legkülönbözőbb részein laktak, a többség, mondjuk, Reykjavíkban, és mind nagyjából annyi idősek voltak, mint ő. A legtöbben hozzá hasonlóan mindig is tudták, hogy a születésükkor rosszul határozták meg a nemüket. Sokukat támogattak a szüleik a coming out után, de nem mindenkit. Többen még gyerekkorukban elkezdték a kezelést. Náluk hormonokkal szüneteltetni lehetett a nemi érést. Megállítani a férfivá vagy nővé cseperedést, ha az nem lett volna összhangban az identitásukkal. Birtának azt mondták a konzultáción, hogy a téli szünetben beszéljen a szüleivel a hormonkezelésről, bár valójában már túl késő. És hiába nem lett volna szüksége a szülei engedélyére, tanácsos volt bevonni őket. Alig várta, hogy június 18-án betöltse a tizennyolcat, számolta a napokat. Onnantól nem szólhatnak bele semmibe, ő maga dönthet majd.

Elhatározta, hogy amint lehet, elköltözik otthonról, kerül, amibe kerül. Nyáron az ísafjörðuri halfeldolgozóban dolgozott, augusztus végén pedig már indult is Reykjavíkba az ott megkeresett és az évek során összekuporgatott pénzével. Ősszel aztán kezdődött az iskola, ami sokkal jobban ment neki, mint gondolta. Otthon, Selbjörgben csak későn kötötték be az internetet, és lassú is volt, ezért a számítógépét korábban főleg csak esszéírásra használta, megnézte rajta a közösségi oldalait, és rákeresett dolgokra az interneten. Valójában mindig állatorvos szeretett volna lenni, most viszont kiderült, hogy fekszik neki a programozás. Logikusnak találta. Nem kellett kételkedni dolgokban, mint amikor valaki emberekkel dolgozik. Ha jól írta be a parancsot, az történt, aminek történnie kellett, nem más. És a legjobb, hogy az informatika tagozat tele volt farmeres, kapucnis pulcsis kockával, aki a légynek sem tudott volna ártani, sőt, néhányan Csillagok háborújá-s vagy Trónok harcá-s pólóban jártak, és teljesen hidegen hagyta őket, mások hogyan öltözködnek, mit csinálnak, vagy hogy egyáltalán milyenek. Persze azért ott is akadt egy-két hosszú hajú, szép lány, akiktől zavarba jött, de rá se hederítettek. Életében először önmaga lehetett, bár még nem ismerkedett össze senkivel jobban, és nem nagyon járt társaságba. Elbújt a tömegben.

Megmondta a tanároknak, hogy Birtának szólítsák, és hogy vezetéknévnek a Hinriksdóttirt használja a Hinriksson helyett. Talán majd azt is megváltoztatja hivatalosan is. Addig viszont az iskolai rendszerben a régi neve szerepel, őt pedig Birtának szólítja mindenki és kész.

* * *

Birta nem tudta kiverni a fejéből a síró nőt.

Kik voltak a lakótársai, és mit csináltak Izlandon? És a szomszéd szobában miért maradtak mindig csak ilyen rövid ideig? Augusztus óta már a harmadik nő fordult meg ott: amikor Birta ide került, néhány napra rá kiköltözött onnan valaki, aztán jött a helyére valaki más, aki decemberig maradt, és most ez a nő van itt. Birtának hirtelen rossz érzése támadt, hogy nem tudja, kitől bérli a szobáját.

A nagyszobában lakó két férfi nem sok vizet zavart. Egyszer viszont berúgtak és hangoskodtak, de csak jókedvükben, másnapra helyreállt a rend. A vastag overalljuk alapján, amit minden reggel felhúztak, Birta azt gondolta, építőmunkások. Mindenféle kolbászokat sütöttek, savanyú káposztát meg kovászos uborkát ettek, és mindennap jó korán szendvicset kentek maguknak. Az egyik magas volt, 25 év körüli, a másik valamivel idősebb, alacsony, göndör hajú és mosolygós. A korkülönbség alapján nem lehettek apa és fia, talán inkább testvérek, bár nem hasonlítottak egymásra.

A másik két szobában nők laktak. A sírós vékony volt és magas, sápadt, a haja hosszú és fekete, a szeme barna. Mivel épp a téli szünet előtt érkezett, Birta még nem találkozott vele sokszor, és nem tudta, hova valósi, de gyanította, hogy külföldi, mint a többiek. Aki előtte lakott a szobában, egészen más típus volt: erősen sminkelte magát, és hatalmas műkörmöket hordott, de Birta nem nagyon foglalkozott vele. A másik szobában lakó nő valamikor ősszel költözött be, talán októberben vagy novemberben, és kelet-európainak tűnt. Nem volt sokat otthon, ahogyan a lakás többi lakója sem. Alacsony volt, szőke, és egy kicsit teltebb. Harmincöt körül lehetett. Talán sokat dolgozott, és a pénzt hazaküldte a családjának. Birta hallotta, hogy sok külföldi jött ezért Izlandra. Nem tudta, hogy a két nő ismeri-e egymást, de nem rémlett neki, hogy látta volna őket beszélgetni. A két férfi viszont egyértelműen jóban volt egymással, és az idejük nagy részét együtt töltötték.

Birta a bögréjébe bámult az ebédszünetben, és próbálta összeszedni a gondolatait. Sem izlandiórán, sem angolon nem tudott koncentrálni. Kész szerencse, hogy csak a félév rendjéről és a tervezett tananyagról volt szó. Remélhetőleg.

Birta szeretett félig láthatatlan lenni odalent, a szuterénlakásban. A szobája keskeny ablakából figyelte a környék macskáit, a lakótársai pedig szinte nem is léteztek számára. Visszahúzódott otthon és az iskolában is, mert félt az újabb elutasítástól. Márpedig aki láthatatlan, azt nem utasítják el.

Most viszont arra jutott, hogy ez önzés. Van körülötte mindenféle ember, közöttük olyan is, például a nő a szomszéd szobából, aki rosszul érzi magát, és valószínűleg bajban van. Ő pedig úgy tesz, mintha semmi köze nem lenne hozzá. Mint szinte mindenki otthon Nyugat-Izlandon, amikor ő volt rosszul.

Birta úgy érezte, tennie kell valamit. Törődnie kell a nővel. Meg kell kérdeznie, hogy van. De legalábbis jó, ha figyel, és ott van, ha esetleg szükség lenne rá. Másképp fikarcnyit sem lenne különb másoknál. Nem mintha különbnek gondolta volna magát.

Már csak egy utolsó órája van, aztán szépen hazamegy, és bekopog a nőhöz, hogy megkérdezze, tud-e segíteni neki valamiben. Nagyon megkönnyebbül, amikor ezt elhatározza.

* * *

Rendszeradminisztráció órán Birtának végre sikerült figyelnie a tanárra, és még körbe is nézett a teremben és szemügyre vette a többieket, utána pedig hazaindult. Praktikus volt, hogy közel lakott, és járhatott gyalog, mert így a mindennapi mozgást is egyből letudta, hiába kapott felmentést tesiből, miután elmagyarázta a titkárságon, hogy transz.

– Rendben, majd beszélünk még róla később – mondta az ötven körüli, ősz hajú titkárnő megértően, bólintott, és visszatért az órarendekhez.

Amikor Birta kifelé indult, a nő még utánaszólt, hogy bármikor keresheti, ha beszélni szeretne valamiről, vagy bántja valami. Birta bólintott, de tudta, hogy ilyen soha nem lesz.

Hiányzott neki a gimnasztika, de most nem mert volna edzésre menni. Mindig is sportolt valamit, szeretett mozogni és a szabadban lenni, kint dolgozni vagy csak lovagolni valamelyik lovukon. Otthon gyakran elment futni az óceánpartra, a sós tengeri szélbe. Kis korától kezdve focizott és atletizált, de a tavaly téli eset után szóba sem jöhetett, hogy betegye a lábát a férfi öltözőbe. Ősszel rendszeresen eljárt futni a Sæbrautre, hogy edzésben maradjon, az óceánt, Viðey szigetét és a furcsa szobrokat bámuló turisták meg az arra száguldozó biciklik közé. Most túl nagy volt a hó a futáshoz. Szeretett volna venni magának egy rendes biciklit a városban járkáláshoz, de az még váratott magára. Tavasszal viszont majd megpróbálhatna szerezni valami olcsóbbat.

Befordult az utcába, és elhaladt a járdák mentén parkoló koszos autók előtt. Csak be akart kopogni a szomszéd nőhöz, hogy megkérdezze, hogy érzi magát, minden rendben van-e. És hogy bemutatkozzon. Azt tervezte mondani, hogy ő Birta, a szomszédja. És ha valami lenne, bármikor nyugodtan kopogjon át hozzá. És hogy reméli, jól érzi magát Izlandon. Vagy lehet, hogy mégsem külföldi volt?

Birta felment a kocsibehajtón, és a bejáratukhoz vezető lépcső felé tartott. Aztán meglátta, hogy tárva-nyitva az ajtó.

Megállt a lépcső tetején. Csak akkor szokott nyitva lenni az ajtó, amikor a két férfi kimegy cigizni. De legtöbbször még akkor is behúzzák maguk mögött, kivéve, ha hét ágra süt a nap. Most viszont egy lélek sem volt sehol, és az idő is bőven lehetett volna szebb.

Birta óvatosan elindult a lépcsőn lefelé. A torkában dobogott a szíve, és minden sejtje felkészült a menekülésre. „Ne menj be! Ne menj be!” – súgta egy hang a fejében, ahogyan az ajtó felé lopakodott.

Benézett.

Nem sok minden szokott lenni az előszobában és a kis előtérben. Legfeljebb egy-egy pár cipő, de olyan kevés volt itt a hely, hogy a legtöbb lakó a cipőjét is bevitte magával a szobába. Birta az ágya alatt tárolta a sajátját, műanyag tálcán, hogy ne koszolja össze a padlót. Esetleg vizes kabátok kerülhettek még a bejárat mellé, az egyébként pucér falból kiálló szögekre. Szóval nem volt meglepő, hogy a karácsony óta ott árválkodó sálon kívül, amiről Birta nem tudta, kié, teljesen üres volt az előszoba. Óvatosan a lábtörlőbe törölte a havas cipőjét, aztán bement a lakásba.

Az előtér közepén székek fogadták; az a két szék, ami egyébként a falról lenyitható asztal mellett szokott állni. Az egyik az oldalán feküdt.

Ezenkívül semmi szokatlant nem látott. Zárva volt az összes szobaajtó. Az a szék viszont csak nem magától dőlt el? A fürdőszoba ajtaja résnyire nyitva állt. Birta szép lassan odalopakodott, és közben úgy zakatolt a szíve, hogy azt hitte, mindjárt visszhangozni fog tőle az egész lakás. Óvatosan meglökte az ajtót, mire az kinyílt.

Nem talált senkit a fürdőszobában, a falon viszont vér fogadta.

* * *

Birta kijött a lakásból, és céltalanul rótta a környék utcáit. Akármennyire törte a fejét, nem talált logikus magyarázatot arra, miért volt nyitva a bejárati ajtó, miért feküdt a szék az oldalán, és miért volt vér a fürdőszobában. Úgy nézett ki, mintha a falnak toltak volna valami véreset. Vagy mintha vér fröccsent volna a falra, aztán félbemaradt a letakarítása.

Birta először nem akart csinálni semmit, aztán összeszedte magát, és bekopogott a többi szobába. Senki nem nyitott ajtót. Úgy tűnt, teljesen egyedül van odalenn. Még egyszer megnézte, biztosan nem járt-e a szobájában senki, kiment a lakásból, és alaposan becsukta az ajtót maga mögött.

Persze előfordulhat, hogy valaki megvágta magát, vagy valamelyik férfi megsérült a munkában, és a sürgősségire menet még hazaugrott valamiért, véletlenül feldöntötte a széket, és nem húzta be rendesen az ajtót maga mögött. Birta mindig ellenőrzi a kilincset, hogy biztosan becsukódott-e. Lehet, hogy a többieknél kimarad ez a lépés, főleg az új nőnél, aki még nem ismeri ki magát a lakásban teljesen. Valami mégsem stimmelt, hogy a nő tegnap itt sír sebes homlokkal, ő meg ma erre ér haza. Birta nem hitt a véletlenekben, lennie kellett valamilyen összefüggésnek.

Blær még biztosan az iskolában volt, és utána dolgozni ment. Küldött Birtának egy sms-t, hogy ha gondolja, megpróbálhat neki is munkát szerezni az étteremben, mosogatóként. Tetszett neki az ötlet, és kérte, hogy kérdezzen rá. Jól jött volna a pluszpénz, ráadásul akkor gyakrabban tudtak volna találkozni. És lett volna hova mennie esténként. Még nem mesélte el Blærnak, hogy a lakótársa sírt, és feldagadt a szeme, azt meg végképp nem, hogy mire ment haza legutóbb. Nem éppen sms-téma. Muszáj volt találkozniuk.

Már csak azért is, mert nem mert volna hazamenni a szobájába egyedül. Mi van, ha visszajön, aki megtámadta a nőt? Ha egyáltalán megtámadták, ezt nem tudhatta. Az is lehet, hogy balesete volt. Vagy hogy bánatában sírt. Vagy honvágyában. És sietett valahová. Birta mégis le merte volna fogadni, hogy arról a sebről és a sírásról valaki más tehetett.

Gyorsan sms-t küldött Blærnak: „Összefutunk egy kicsit, légyszi?”

Nem jött rögtön válasz, de tudta, hogy válaszolni fog, amint csak tud. Bement a Vöröskereszt adományboltjába a Hlemmur mellett. Kiárusítás volt, de a legtöbb dolog egyébként sem került sokba, és már ő is kapott ott szuper ruhákat olcsón, például egy rózsaszín sapkát, amit nagyon szeretett, és ami jól ment a szőke hajához és a kékeszöld szeméhez. Körbement a boltban, átnézte az összes ruhát, de most nem talált semmi érdekeset. Persze inkább csak kötelességtudatból lapozgatta a ruhákat, amíg Blær válaszát várta. Aztán végre megcsörrent a mobilja.

– Szia! Minden okés? – Blær a buszból telefonált. – Bocsi, csak most láttam az sms-t. Hol vagy? Mindjárt beérek a Hlemmurhöz…

– Épp a Hlemmurnél vagyok – válaszolta Birta, és kiszaladt a boltból. – Találkozzunk a pékségnél, mesélnem kell valamit.

– Oké, de nem érek rá sokáig, be kell mennem…

– Tudom! Mindjárt találkozunk, nem fog sokáig tartani.

Amikor Birta kinyomta a hívást, máris megnyugodott egy kicsit. A pékséghez sietett, vett két kávét elvitelre, és az egyik asztalnál várta Blært.

* * *

Miután Birta töviről hegyire elmesélte a történetet, Blær csak némán ült, komoly arccal. Összeráncolta a gondosan kiszedett, sötét szemöldökét, és oldalra húzta a rúzsos száját. Birtával ellentétben őt nagyon érdekelte a kinézete, és mindig kicsípte magát, akkor is, ha csak dolgozni ment, hiába kellett az étteremben szakácsruhát húznia, meg hajhálót.

– Nem kellene felhívnod a rendőrséget?

Birta megvonta a vállát. Erre már ő is gondolt.

– Nem tudom. Mi van, ha nem is történt semmi? Vagy ha a nő nem akarja, hogy bárki beleüsse az orrát a dologba?

Blær sóhajtott.

– Ráadásul bérleti szerződésem sincs, és azt sem tudom, kitől bérlem a szobát – folytatta Birta. – Mindenesetre akárki is a tulaj, biztosan nem örülne neki, ha a pincéjébe rángatnám a rendőrséget. Szerintem nem is lakásként van bejegyezve az a szuterén, mindenkinek baja lehet belőle.

– Úgy érted, ennél nagyobb baja? – kérdezett vissza Blær, és megnézte az időt a mobilján. – Szerinted mit keres itt az a nő?

– Ötletem sincs. A többi nőhöz hasonlóan nagyon keveset van otthon. Sokszor még korábban mennek el otthonról, mint én, és csak késő este érnek haza. Vagy éjszaka. És ő már a harmadik lakója annak a szobának, mióta beköltöztem. Már eleve ez is nagyon fura. Biztosan nem nyaralni jönnek. Sosincsenek otthon.

– Szerintem, ha ma este nem találkozol vele otthon, fel kellene hívnod a rendőrséget.

– Nem merek egyedül visszamenni oda…

– Valamikor a többieknek is haza kell érniük. Az a két pasi mikor szokott hazamenni?

– Hat körül.

– Akkor hat előtt ne menj vissza – mondta Blær komoly arccal.

Aztán sietnie kellett, nehogy elkéssen a munkából. Birta magára maradt az asztalnál, és azon gondolkodott, vajon kiben bízhat. Nem tudta, a lakótársainak van-e köze egymáshoz. Akár a két pasi is megverhette a nőt, nem?

* * *

Birta sokáig üldögélt a pékségben, kért még egy kávét, és vett egy sajtos zsemlét is, hogy ne legyen annyira éhes. Aztán sétálgatott egy kicsit a belvárosban, bement a vásárcsarnokba a Hlemmurön, ahogyan a buszra várakozók szoktak, aztán elhatározta, hogy megy egy kört valamelyik busszal. Felszállt a legelsőre, majdnem tele volt, de leghátul látott még egy szabad helyet, és leült. Ezzel el is fog menni az utolsó egy óra, amennyit még várnia kell. Elővette a zsebéből a fülhallgatóját. Tapasztalatból tudta, hogy ha be van dugva a füle, és a kezében tartja a telefonját, kisebb az esélye, hogy bárki is foglalkozzon vele.

A busz egyik szürke utcán száguldott végig a másik után. Szomorú látvány volt a koszos és nedves hó, ami alatt ott lapult a tükörjég. Birta az ablakból figyelte, ahogy elsuhannak mellettük a házak, az emberek, az autók és néhány bicikli. Megnyugtatta, hogy ott ülhet a melegben, és ringatja a busz, hiába nem akart menni igazából sehová. A Hlemmur előtti megállónál leszállt, mert onnan kevesebbet kellett gyalogolnia hazafelé. Ahogyan közeledett a házhoz, egyre nagyobb csomót érzett a gyomrában. Közben győzködte saját magát, hogy minden rendben lesz. Hogy biztosan egyszerű magyarázat van mindenre.

A ház előtt összefutott a két férfi közül az idősebbel, aki a résre nyitott ajtónál cigizett.

– Szia! – szólalt meg Birta, és rájött, hogy valószínűleg először köszön a lakótársának. – Minden rendben odabent? – kérdezte, és csak kicsivel később esett le neki, hogy izlandiul.

– Nem tudom – válaszolta a férfi, mielőtt Birta megismételhette volna a kérdést angolul. – Vér van a fürdőszobában – tette hozzá komoly arccal. – Többet nem tudok.

Szóval tud izlandiul, csodálkozott rá Birta magában. Ezt nem tudta. Csak annyit hallott, hogy a két férfi mintha lengyelül beszélne egymással.

– Megjöttek a nők?

– Nem, de a dolgaik eltűntek.

Birta elmesélte, mire ért haza délután. Aztán benézett. Nyitva volt a nő szobája, de nem látszott bentről más, mint egy koszos matrac és egy műanyag szék. Biztosan volt még ott más is, ruhák, smink, talán könyvek vagy valami. Meg párna és takaró.

A másik szoba ajtaja csukva volt. Birta bekopogott, de amikor senki sem válaszolt, lenyomta a kilincset, hátha nyitva van, de nem.

– Ő is elment? – kérdezte a férfitól, aki közben bejött a lakásba.

– Nem tudom, nem ismerem őket.

– Én sem. Birta vagyok egyébként – nyújtott kezet neki Birta, mintha most találkoznának először.

Tulajdonképpen tényleg most találkoztak először.

– Augustyn – mutatkozott be a férfi mosolyogva. – Ő Roland – mutatott a társa felé, aki a tűzhelynél állt és főzött. – Nem régóta van Izlandon. Nem beszél jól.

Augustyn azt mondta, évek óta visszajár Izlandra dolgozni. Először a 2008-as válság előtt volt itt, mert akkor még sokkal többet lehetett keresni, mint Lengyelországban. Mára már nem olyan nagy a különbség, de vannak itt barátai, bár a legtöbb munkatársa szintén külföldi. Elmesélte, hogy most Rolanddal a nyáron jöttek az építőiparba pénzt gyűjteni. Jól megy, bár nagyon drága az élet Izlandon, és nehéz olyan szállást találni, ami nem viszi el a keresetük nagy részét.

– Ezért együtt lakunk – magyarázta. – Rövid időre oké.

Birta bólintott. Augustyn hozzátette, hogy kiismeri magát Izlandon, ezért rendes fizetést kapnak, és nem kell túl sokat dolgozniuk.

– Sok külföldi nem kap jó pénzt, csak dolgozik, dolgozik, és nincs pénz. Talán a nőknek is ez a baja?

Birta elgondolkodott. Aztán kivette a hűtőből a Blærtól kapott dobozt, és melegített magának a mikróban az óvodai ebédből, bár nem volt különösebben éhes. Holnapra is marad még belőle, bőven. Megkérdezte Augustynt és Rolandot, leülhet-e hozzájuk. Bólintottak, mire bement a szobájába székért, és együtt vacsoráztak. Ez volt az első étkezése a pincében, amit nem egyedül költött el.