Eva Swedenmark

AKI ÉLT, AKI NEM

Fordította: Annus Ildikó

A mű eredeti címe: Om ni inte börjar leva gör jag slut

Copyright © Eva Swedenmark

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Annus Ildikó, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-921-5 (papír)

ISBN 978-963-614-922-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Zipernovszky Hanna

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

A családomnak, szeretettel

1

Garbo korán érkezett az étterembe, levette vékony fekete kabátját, a táskáját pedig maga elé tette az asztalra. Egy Bloody Maryvel acélozta meg magát, mielőtt a többiek megérkeztek volna.

Ma volt a nagy nap. Vajon szakít majd három legrégibb barátnőjével, vagy lehet még közös jövőjük? Nem fog meghátrálni. Ha nem tetszik nekik az ötlete, akkor neki köszöni szépen, elege van.

Garbo elszánt volt, mégis ideges. Hogyan fognak reagálni a barátnői?

Volt ideje bőven, hogy magába döntse az italát, meg elrágcsáljon egy egész tál mogyorót. Mindig Ingalill érkezett elsőként, ezúttal azonban még nem volt sehol.

Ingalill köhintett egyet, amikor meglátta, hogy Garbo már ott ül. Gyors mozdulatokkal vékony válla köré tekerte a hosszú kendőt, mintha tavasz helyett hűvös őszi este lett volna.

– Nem érzem jól magam, azt sem tudtam, hogy el tudok-e jönni egyáltalán. De hát ma van a születésnapod – motyogta bocsánatkérően.

Aztán bekucorodott a sarokba, és közölte a pincérrel, hogy még várna a rendeléssel.

Anita nem sokkal később érkezett, most az egyszer időben. Az a ruha volt rajta, amit Garbo magában munkaruhának nevezett: egy kék és bézs színű kosztüm. Korrekt, személytelen és rettentő unalmas.

– Leléptem egy értekezletről.

Szokatlanul felelőtlen húzás ez éppen tőle, a pedáns könyvvizsgálótól, jegyezte meg magában Garbo. Anita meg sem ölelte a másik kettőt, csak levetette magát az asztalhoz, és gyorsan rendelt egy száraz martinit. Aztán olyan dacosan nézett rájuk, mintha tiltakozást várt volna tőlük. Egyikük sem szólt semmit, mire Anita megkönnyebbülten felsóhajtott. A szemöldöke közötti mély homlokránc enyhült kissé.

– Szükségem van most erre, rémes napom volt a munkahelyen.

Pamela érkezett meg négyőjük közül utolsóként, parfümfelhőbe burkolózva. Nagy lendülettel csókot nyomott kétfelől a többiek arcára, rózsaszínű szájfény nyomait hagyva maga után.

Még mielőtt az étlapra pillantottak volna, elkezdték megbeszélni az összes betegség minden friss tünetét, valamint minden egyéb nyomorúságot, ami azóta történt, hogy utoljára látták egymást.

Anita a férjére panaszkodott.

– Már megint túl sokat iszik – mondta, és gyorsan lehajtotta a második italát.

– Alig tudok járni, kikészít az a nyomorult hallukszvalluksz, vagy hogy hívják… – Ingalill fájdalmas arcot vágott.

– Á, csak panaszkodsz. – Pamela megvetően horkantott egyet. – Menj el végre az orvoshoz. Hozasd rendbe. Amúgy nem vettetek észre rajtam semmit?

A másik három ránézett.

– Mit kellett volna észrevenni? – tudakolta Anita.

Pamela a szemöldöke közötti sima bőrfelületre mutatott.

– A ráncot! Eltűnt. Az aggódóráncom. A botox egy pillanat alatt helyrehozta. Minek nézzünk ki szánalmasan, ha nem muszáj? – kérdezte Pamela, és kritikus pillantást vetett az Anita szemöldöke közötti mély ráncra, amelytől még dühösebbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

Garbo eddig nem szólt semmit, holott éppen az ő ünneplésére jöttek össze. Amúgy sem úgy nézett ki, mint akinek lenne mit ünnepelni – hatvankét év, mi olyan különleges ebben? Az arca komor volt, mire a többiek aggodalmasan tűnődni kezdtek, hogy vajon történt-e valami. A betegségekről való eszmecsere nem enyhítette a hangulatot, ezért aztán mindenki fellélegzett, amikor a gyöngyöző Prosecco megérkezett az asztalra.

Lelkesen fordultak Garbóhoz, hogy gratuláljanak. Garbo felemelte a poharát, és látta, hogy a barátai tekintete rá szegeződik.

Mint a nyitott könyvek. Kívülről-belülről ismerte őket. De hát nem is csoda: felnőtt életük nagy részében barátok voltak.

Anitának rövidre vágott, nénis frizurája volt – már régóta nem azt a hosszú copfot viselte, mint első találkozásukkor. Keret nélküli szemüvegén át várakozó tekintettel nézett Garbóra.

– Nem, Anita, ezúttal nem tartok semmiféle „azért mégiscsak milyen jó dolgunk van”-beszédet.

Garbo Ingalill felé fordult, aki hosszú, mintás kasmírkendőjét még szorosabban tekerte maga köré. Ezt még a tíz évvel ezelőtti keralai jógaúton, az álomutazásakor vásárolta. Azután nem sok minden történt.

– És nem lesz semmifajta „rájöttem, hogy meg kéne nyugodnom, ezért elkezdek meditálni”-szövegelés sem, Ingalill.

Végül Pamelára nézett, akinek a poharán jól látható rózsaszínű nyomok díszelegtek.

– Arra lehet, hogy képes lettem volna, hogy a kedvedre való jópofa beszédet tartsak, Pamela, de nem lesz most semmiféle beszéd. Képtelen vagyok tovább hazudni.

A többiek csodálkozva, nyugtalanul pillantottak rá, kezükben a magasra emelt pohár.

– Akkor hát egészségünkre! – Garbo nagyot kortyolt, mire a többiek is. Amikor letették a poharukat, Garbo folytatta:

– Csak annyit akarok mondani, hogy unatkozunk.

Azok zavartan hallgattak, mire folytatta:

– Vagyis nemcsak azt, hogy unatkozunk, hanem azt is, hogy unalmasak vagyunk. Mind a négyen iszonyú unalmasak lettünk. Igazi elfásult nénikék. Ki gondolta volna ezt húsz évvel ezelőtt? Hogy mi, akik olyan belevaló csapat voltunk, most csak ülünk, és a nagylábujjunkról, a gyomorpanaszainkról, a ráncainkról és az unalmas férfiakról kesergünk? Azt hiszem, a következő az lesz, hogy nagy lendülettel arról csevegünk, hogy vajon miben fogunk meghalni. Én nem a boldogtalan szerelemtől, az biztos. De az unalomtól mindenképpen, ha ezt így folytatjuk.

Mély levegőt vett:

– És mi lesz még tíz év múlva? Akkor talán az inkontinenciára, a túl későn érkező pelenkákra, a kommunális betegszállítókra és az idősgondozókra panaszkodunk majd? – Garbo kihívóan nézett a barátaira. – Nem, tudjátok, mit, szerintem az élet igenis tartogat még számunkra kalandokat!

Egyszer régen szomszédok voltak egy utcában, a gyerekeik ugyanabba az óvodába jártak, ők maguk pedig derűlátóan tekintettek a jövőbe.

– Hát ilyen életet álmodtunk akkor magunknak?

A többiek lesütötték a szemüket.

– És mit akarsz csinálni? – Anita hangja lemondóan csengett. Még mindig házasságban élt, de egy olyan férfival, aki inkább aludt és horkolt, mint szeretkezett. Anita azt állította, hogy legalább szórakoztató eszmecseréket folytattak. Mások ezt veszekedésnek nevezték volna.

– Nem mindig könnyű az élet, az egyszer biztos – folytatta.

Újabb sóhaj, ezúttal Ingalilltől: őt éppen akkor hagyta el a férje, amikor Ingalill már-már azt hitte, hogy az élete tényleg olyan stabil, amilyennek szerette volna – drámai meglepetések nélküli. Most már egyre lemondóbban várta, hogy történjen valami, miközben a lakásában piszmogott, és azon gondolkodott, hogy miféle betegségek érhetik.

– Lehet, hogy egyáltalán nem kellett volna beköltöznöm az ötvenöt fölöttiek számára fenntartott lakóházba? – Hangja tétován csengett. – Néha, amikor az ajtó előtt megbotlom a szomszédok járókeretében, meg azt a rengeteg magányos nőt látom, eszembe jut, hogy talán rám is ez a sors vár. Egy nap. Vagy hamarosan. De most már ott lakom, szóval mit tehetnék?

Csak a jégkockák csilingeltek a pohárban. Senki sem szólt semmit. Mindenki feszélyezetten pásztázta a helyiséget, hátha talál valamit, amit bámulhat.

– Voltunk valaha is őszinték egymáshoz? – Garbo nem akarta, hogy ilyen könnyen megússzák. – Először cuki történeteket meséltünk egymásnak arról, hogy milyen nagyszerű minden. Én sem voltam jobb nálatok. Fenntartottuk a látszatot, és közben zárt ajtók mögött veszekedtünk a férjeinkkel.

Senki sem tiltakozott, mindenki tudta, hogy igazat beszél.

– Még mindig nem hiszem, hogy őszinték vagyunk önmagunkhoz. Mit akarunk kezdeni az életünk hátralévő részével? Sóhajtozunk egy kicsit, rendben, ami talán őszinte is a részünkről. De vajon megosztjuk-e valaha is egymással, hogy milyen álmaink vannak? Vagy talán már nincsenek is álmaitok? Talán nekem sincsenek. És ez borzasztó. Márpedig ha ez a helyzet, talán tennünk kellene valamit ellene.

– Igazad van, Garbo. – Pamela erőteljesen bólintott.

Garbo biztos volt benne, hogy Pamela egyet fog érteni vele.

– Ha már a régi időkről beszélünk, ma összefutottam a volt férjeddel a szövetkezeti bevásárlóközpontban – jelentette be Pamela. – Egy babakocsit tolt, és jókora bevásárlószatyrokat cipelt. Nem nézett ki túl jól, ha ez téged boldoggá tesz, Garbo.

Mi tagadás, boldoggá tette. Olyan volt ezt hallani, mintha balzsammal kenegették volna a lelkét, de ezt nem ismerte be. Csak egyetértően bólintott.

Pamela ma különösen mesterkélten viselkedett. Túlzottan boldognak mutatta magát, és ez gyakran megesett, ha valami szörnyűség történt. A férje váratlanul, korai agyvérzésben halt meg sok éve már, mindössze negyvenhét évesen. Pamelát egy rövid időre sokkolta a dolog. Aztán rájött, hogy senki sem fogja az életét irányítani helyette. Neki magának kellett megtennie. Így hát összeszedte magát, gondoskodott a három gyerekéről, és teljes munkaidőben dolgozni kezdett.

Garbo magának sem igen akarta beismerni, de imponált neki, hogy Pamela milyen céltudatosan igyekszik megteremteni álmai életét. Malik halála óta már a harmadik férjét fogyasztotta. Minden alkalommal hatalmas szenvedéllyel kezdődött a kapcsolat, de kudarccal és könnyekkel végződött. Amikor tombolt a szenvedély, gyakran a színét sem látták, de amikor már a parázs sem pislákolt, megjelent. Vajon ezért jött el ma is?

És valóban, Pamela hamarosan sírva is fakadt.

– Frank szakított velem. Pedig annyira szerelmesek voltunk. Ezért aztán kicsit nehéz éppen ma vidámnak lenni, még akkor is, ha a születésnapodon tényleg az akarok lenni. Azt mondta, hogy megismerkedett valakivel, aki sokkal inkább hozzáillik korban.

Anita a vállára tette a kezét, inkább dorgálóan, mint vigasztalóan.

– Én megmondtam neked, hogy nem lehet benne megbízni.

Pamela félrehúzódott.

– Ezt nem tudhatod, még csak nem is találkoztál vele. Elvégre nincs kizárva, hogy van benne valami, ami számomra vonzó. Például az energiája. Te talán megelégszel egy olyan férfival, aki állandóan újsággal az arcán horkol a kanapén, de nem biztos, hogy én is. Tényleg nem akarok életem végéig egyedül maradni! – A könnyei most még bőségesebben záporoztak.

Most már Ingalill is elkezdett csupa együttérzésből pityeregni.

– Én sem akarok egyedül álldogálni az erkélyen, és az estéimet azzal tölteni, hogy hervadt leveleket csipegetek a cserepes növényekről.

Pamela kuncogni kezdett a könnyei között.

– Amikor valami egészen mást akarsz csipegetni?

– Ide figyeljetek! – szólt közbe Garbo. – Csinos, vidám nők vagyunk, méghozzá a legjobb éveinkben, legalábbis ha még mindig azok akarunk lenni.

Garbo rájuk meredt, és egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét, mielőtt így folytatta:

– Jobbat érdemlünk annál, mint hogy pocsék nyugdíjakkal a szemétdombra hajítsanak minket. Tisztelnünk kell magunkat annyira, hogy ne adjuk fel és ne hagyjuk abba, hogy éljük is az életet.

A többiek egyetértően bólintottak. Ha volt olyan téma, amiről beszélni tudtak, és amiben egyetértettek, az a pénz volt. Állandó probléma. A majdani nyugdíjakról szóló értesítők egyikük számára sem tartogattak örömteli meglepetéseket.

Hanem Garbo arra is rájött, hogy a pénz is egy újabb ok lett a sóhajtozásra. Márpedig a sóhajoktól nem lettek gazdagabbak, csak keserűbbek. Úgyhogy volt még mondanivalója.

– A volt férjünk újra megházasodik, ráadásul fiatalabb nőt talál magának. Ami engem illet, nem akarok újra férjhez menni, de talán jólesne, ha lenne valakim, akit megölelhetek, amikor akarok.

Összeszedte minden erejét, mielőtt feltette volna az utolsó kérdést:

– Azt szeretném tudni, hogy mi akadályoz meg minket abban, hogy olyan életet éljünk, amilyet szeretnénk. Az anyáink életét kellene élnünk? Ha igen, akkor elég furcsa, hogy még nem alapítottunk varróegyletet, és nem elégedtünk meg ennyivel.

Kihívóan nézett a többiekre.

– Gondolkodjunk el a következő találkozásig, hogy mit akarunk az élettől. Mindenfajta öncenzúra nélkül. De egy hét múlva ne azzal jöjjetek, hogy minden úgy jó, ahogy van. Akkor szakítok veletek. Én legalábbis abbahagyom ezt a színlelést, és inkább elkezdek élni.

Komolyan beszélt.

Amit viszont a többiek nem is sejtettek, az az volt, hogy Garbo maga sem tudta igazán, mit akar. Csak azt, hogy mit nem akar. Nem akart tovább állandó pénzszűkében élni, nem akart olyan utat maga előtt látni, amely egyenesen vezet a kimerültségtől az idősotthonokig, az elfekvőig és a halálig.

Már az is komoly kezdet volt, hogy beismerte, hogy le akar kanyarodni erről az útról, amíg még képes rá.

De azt akarta, hogy a barátai vele tartsanak az új úton. Azok, akiket már régóta ismert, és akik nem is hasonlítottak azokhoz az átmeneti, megbízhatatlan fellángolásokhoz.

2

Minden alkalommal, amikor Garbo meglátta a tetszetősen bevésett nevet az új, fényes ajtótáblán, borzongás járta át. Hanna Gabor. Ez igazán ő volt. Oly sok éven át viselte volt férje vezetéknevét, ezen a táblán azonban a saját nevét látta viszont. Az ő saját, magyar nevét, ami az osztálytársak ténykedése folytán hamar Garbóvá változott.

Amikor valaki megkérdezte tőle, miért hívják Garbónak, titokzatosan elmosolyodott, és azt felelte, hogy ezt a nevet az első játszótársak adták neki Svédországban – pontosan azért, mert ő is olyan titokzatos volt.

A titok akkoriban leginkább annyiból állt, hogy a magyar volt az anyanyelve. De a svédet ő maga gyorsabban megtanulta, mint a szülei. Sokáig nemigen gondolt a magyar származására – de minél idősebb lett, annál több emléke tért vissza.

Helyes döntés volt visszavenni a magyar nevét. Az meg, hogy Garbónak hívják, igazán tetszett neki. Ez volt az újságírói álneve is.

Garbo töltött magának egy kis pohár édes fehér tokaji bort, majd leült a konyhaasztalhoz, hogy elkészítse a listáját. Körülnézett a lakásában. Minden szép volt. Egyetlen bútordarabot sem mentett át ide házasságának idejéből. Itt minden csak olyasmi volt, amit vagy örökölt, vagy újonnan vásárolt. A közös ágy a kukában végezte, amikor a váláskor megosztoztak a házuk ingóságain. Akárcsak a nagy kétszemélyes dunna, ami egykor annak volt a jelképe, hogy mennyire szorosan akarnak ők ketten együtt élni.

Akárcsak Anitának és Ingalillnek, neki is egy olyan házasság jutott osztályrészül, ami miatt volt oka nagyokat sóhajtani a találkozókon. Az azonban álmában sem jutott eszébe, hogy ennek a stabil együttlétnek egyszer vége szakad.

Nem most, nem az ő korukban, amikor már annyi mindenen küzdötték magukat keresztül egymás oldalán.

Megrekedt a mindennapokban, nem volt sem elégedett, sem elégedetlen, mígnem egy szép napon a férje, akihez igen fiatalon ment feleségül, közölte vele, hogy ideje lenne szétválni – ahogy ő fogalmazta meg a dolgot.

– A gyerekek felnőttek, mi meg nem vagyunk valami szórakoztató társaság egymás számára, ezt nyilván te is így látod.

Garbo ezzel egyet tudott érteni. Tényleg nem volt valami szórakoztató az együtt töltött idő. De attól még miért kellene elválniuk? Nem túl drasztikus lépés ez?

Az persze igaz, hogy amikor a férje otthon volt, többnyire elszundított a sportműsor közben. Garbo egy ideje gyanította, hogy a férfi máshol éli ki a vágyait és az energiáját. Erre utalt az is, hogy arcszeszt váltott. Mint ahogy az is, hogy egyre többet foglalkozott a mobiltelefonjával. Állandóan a zsebében tartotta, hogy senki ne lássa az üzeneteit. Valami kis munkahelyi románc, gyanította Garbo. Nem sajnálta tőle. Kell egy kis izgalom az életben.

Ilyesmiről az utazásai során Garbo maga is gondoskodott alkalmi kalandok formájában. Ennek nincsen semmi köze a házasságukhoz, gondolta. Elvégre jól megvoltak együtt – bár kissé üres volt ez az együttlét, és nem is igazán romantikus. Így hát néhány átmeneti és véletlenszerű kaland képes volt annyira bearanyozni az életüket, amire mindketten vágytak.

Soha nem gondolta volna, hogy válásig fajul a dolog. Garbo csak nevetett, amikor a férfi felvetette neki a dolgot. Akkor viszont már nem mulatott annyira, amikor kiderült, hogy a válás valódi oka nem egy átmeneti kaland, hanem egy régóta tartó kapcsolat egy munkatárssal, Lottával, akit Garbo ráadásul jó barátjának tekintett.

– Két kisgyereke van, szóval talán az lenne a célszerűbb, ha mi költöznénk be a házba. Már úgyis régóta mondogatod, hogy el kéne adnunk a házat, és venni egy lakást Söderen, Stockholm belvárosában, úgyhogy most itt a lehetőséged rá.

A hangja tárgyilagos volt, mintha arról beszélne, hogy ki vigye ki a szemetet. Nem volt mit tenni, Garbót egyszerűen kész tények elé állították. Férje még a párterápiát sem volt hajlandó vállalni, nem akarta, hogy együtt derítsék ki, mi történt kettejük között, és esetleg adjanak még egy esélyt a házasságuknak.

– Azt hiszem, egyszerűen meguntuk egymást. Erről nem szívesen beszélgetnék egy terapeutával – foglalta össze a férfi röviden a helyzetet.

Garbo ekkor még nem sejtette, hogy otthonának új háziasszonya már várja a közös gyermeküket. A férfi olyan döntést hozott, ami Garbo életét radikálisan megváltoztatta, ez ellen pedig nem tehetett semmit. Nem volt semmi beleszólása, és nem volt szövetségese sem, akivel megbeszélhette volna, mennyire szomorú és megbántott.

A barátnők előtt az volt a hivatalos verzió, hogy a válás közös döntés volt, amin már régóta gondolkodtak.

Most, hogy talált egy ilyen szép, kétszobás, hálófülkés lakást a Söder városrészben, Mosebacke közelében, legalább kipróbálhatja, milyen érzés egyedül élni az életét.

– Hisz tudjátok, mennyire vágytam rá!

Hangjából igyekezett száműzni a könyörgő tónust. Ingalill szánakozó volt, ez még az ő saját válása előtt történt. De a szánalom volt az utolsó, amire Garbo vágyott, és ő maga is úgy gondolta, hogy sikerült fenntartania a látszatot.

A városközpont, a Söder iránti vágyakozás volt a hivatalos történet. Nem tudta, hogy a barátai hisznek-e neki, de hamarosan már annyiszor elismételte a történetet, hogy szinte maga is elhitte. Ez legalább egy pozitív végkicsengésű történet volt, melynek főhőse egy erős és elszánt nő, aki saját kezébe vette az életét. Még a gyermekei előtt sem változtatott ezen a történeten, csupán egy e-mailben tájékoztatta őket arról, hogy szüleik most már két különböző címen élnek. És hogy minden rendben van vele.

Micsoda hatalmas, kövér hazugság! Töltött magának egy pohár bort a magányos, belvárosi lakásában. Biztosan mindenki átlát rajta. Vagy mégsem? Azt sem tudta, hogy hisznek-e neki, vagy mégiscsak azt a szabad nőt látják benne, akinek ő maga hazudja magát.

A könnyeit mindenesetre nem látta senki sem. Nem kereste mások szánalmát, mint Ingalill a saját válása után. De hogy mit gondolt, amikor becsukta maga után a bejárati ajtót, arról csak a naplójában írt.

3

Garbo új ágya egy méter nyolcvan centi széles volt, és az egész hálófülkét elfoglalta.

– Minek neked egy ekkora ágy? – csodálkozott Anita.

– Azt hiszed, hogy most, hogy végre beköltöztem a saját lakásomba, és elkezdem az új, szabad, egyedülálló életemet, apácaként fogok élni?

Elégedetten konstatálta magában, hogy sikerült lenyelnie azon megjegyzését, hogy Anita és a férje széttolták a két ágyat, és külön aludtak, közöttük éjjeliszekrénnyel. Ez túl olcsó poén lett volna.

De azért eltartott egy darabig, mire rájött, hogy akár az új ágya közepén is aludhat, nem csak a bal oldal legszélén.

Még tovább tartott, mire rájött, hogy az ő felelőssége, hogy ne aludjon többet egyedül, mint amennyit ő maga akar. De az igazán váratlan dolog az volt, hogy egyre jobban szeretett egyedül aludni. Igen ritkán fordult elő, hogy bárkinek is megengedte, hogy nála aludjon, ráadásul olyankor is egyszerűen kényelmetlenül érezte magát.

Sajnos a válás utáni első néhány hónapban végül valóban úgy élt, mint egy apáca. Bosszankodott is emiatt. Ha új kapcsolatot akart kezdeni, elvesztegetett idő volt minden hónap, amikor nem találkozott senkivel. Ahogy a különböző társkereső oldalakon böngészett, tisztán látta, hogy az évek múlásával egyre csökken az esélye arra, hogy találkozzon olyasvalakivel, aki nem csupán léha időtöltés. Már amennyiben valóban komoly kapcsolatra vágyik.

Még ebben sem volt biztos.

Egy kicsit sem volt szerelmes azokba a férfiakba, akikkel találkozott. Ritkán egyezett bele egy második randinál többe.

Az egész társkereső világ egy óriási átverés volt. Egyfajta rémálom, ahol mindenki nyitva tartotta az összes ajtót. Mint egy nagy koktélparti, ahol az ember állandóan nézelődik, hátha akad valahol egy jobb fogás, miközben értelmetlen beszélgetést folytat néhány közömbös beszélgetőpartnerrel.

Garbo néha megosztott a barátnőkkel pár történetet arról a szabad életről, amelyet most állítása szerint élt. Anita hallgatta őt mindig a legmohóbb kíváncsisággal.

Nem mondta el nekik, hogy lehetetlen olyankor aludni, amikor valaki, akit alig ismer, mellette fekszik az ágyban. És hogy retteg attól, hogy félig idegen férfiakkal reggelizzen. Szexelni velük, az egy dolog, de velük reggelizni szörnyű.

Annyira hozzászokott Bosséhoz, a mindennapi hangokhoz, ahhoz, ahogy az újságot olvassa. A borostája, a fésületlen haja – ez mind-mind ismerős volt.

De ezeket a férfiakat nem akarta kócosan és álomittasan látni, és nem akarta megadni nekik az esélyt, hogy berendezkedjenek az ő otthonában. Kifelé velük innét, minél hamarabb.

Miután elmentek, kicserélte az ágyneműt, és mindent letörölt, amihez hozzáértek. Sokáig zuhanyozott, és alaposan megmosta a haját – és csak ezután esett ismét jól a lakásban lenni.

„Mit várok a következő húsz évemtől?”

Ezt írta le. Ez volt a cím. Utána írt egy egyest. Alatta azonban teljesen üres volt a papír. Minden óhaja, minden vágya olyan sekélyesnek tűnt. Utazni mindenképpen akart. Talán akarna magának egy férfit, akit egy kicsit hivatalosabban lehet megölelni? Valakit, akivel eljárhat buliba meg színházba? Együtt utazni? Akarja ő ezt egyáltalán, vagy sem?

De ugye nem lesz ennyire magányos ez az új élete? Vagy csak azért volt magányos, mert hiányzott belőle valami tartalom, valami, ami igazán leköti, amitől élettel telinek érzi magát? Ráébredt, hogy nem ezek a rövid, társkeresős kapcsolatok adnak értelmet az életének.

Ingalill-lel ellentétben ő nem álmodta vissza magát a külvárosi kertes házas életbe. Nem ez a fajta biztonság hiányzott neki. És nem is Bosse.

Inkább a lendület, a vágy, hogy valami újat fedezzen fel – az, ami egykor az újságírásba vezette –, ez hiányzott az életéből, és ezt a munkája már nem adta meg neki. Éppen a munka volt most a legkényesebb kérdés az életében. Ha volt valami, amiről igazán beszélnie kellene a barátaival, az éppen ez volt. De nem tudta rávenni magát, annyira megalázó volt az egész.

Az állása, amely izgalmas kihívásnak indult, lassanként rutinná vált. Élvezte, sőt egy rövidke ideig még a főszerkesztői posztot is betöltötte helyettesítőként, és szerette az ezzel járó felelősséget. De amikor a pozíciót újra meghirdették, nem ő kapta meg. Arra számított, hogy ő lesz a főszerkesztő, de a személyzeti főnök barátja beelőzte, aki újságírói képességeinek hiányát láthatóan azzal tudta ellensúlyozni, hogy ugyanannak a pártnak volt a tagja, mint amelyiknek a személyzeti főnök is.

Az új főszerkesztő azzal kezdte, hogy egészen elemi dolgokat kezdett neki körülményesen elmagyarázni, mint például hogyan kell cikket írni:

– A bevezetővel kezdem – magyarázta, és félresöpörte azt a hajtincset, ami egyre növekvő kopaszságát volt hivatott elrejteni.

Ez akkora ostobaság volt, hogy Garbo csak visszabámult rá.

A férfi belépett a szerkesztőségbe, széttárta a karját, leült, felpakolta a lábát a fotelbe, és közölte: „Ötlet!”

Mire mindenkinek meg kellett hallgatnia a kipróbált és semmiképpen sem új ötleteit. Garbónak egyre inkább csak annyi lett a feladata, hogy rövid híreket írogasson.

A döntő szerkesztőségi megbeszélésekre általában a Vasa utca kocsmájában került sor esténként, márpedig ezekre Garbo nem volt hivatalos.

Az íróasztala mellett ülve Garbo már másról álmodott, ráadásul mostanában olyasmit is nehezen írt meg, ami korábban gyerekjáték volt. Elege lett belőle. Abba akarta hagyni, semmi kedve nem volt azt a sok unalmas cikket és rövid hírt írogatni.

Egy nap egyszerűen nem bírt bemenni dolgozni, kényszerítenie kellett magát. Kelletlenül taxit fogott, majd ahogy beért, lerogyott az íróasztalához. Egyedül volt a szerkesztőségben, és pánikba esett a gondolattól, hogy az elviselhetetlen pacák, ahogyan magában nevezte a főszerkesztőt, egyszerre csak felbukkan. Bekapcsolta a laptopját. Aztán sietve lecsukta mégis a fedelet, és a személyes irataival együtt betuszkolta a táskájába. Egy post-it cetlire ráírta, hogy „Sajnos beteg vagyok”, aztán hazament – gyorsan, mielőtt még ideje lett volna meggondolni magát, mielőtt a férfi bemasírozott volna a szobájába, végigsimított volna a ritkás szakállán, és előállt volna egy új ötlettel, amitől Garbo csak ásítani tudott.

Most azon tűnődött, hogy valójában mi volt a célja ezzel az egésszel.

De tudta ő jól. Amikor az ember az utálat és a kelletlenség következtében kiég, nem gondolkodik. Csak rájön, hogy ezt képtelenség tovább folytatni, nincs hozzá energiája.

Ennek most már hat hónapja, Garbónak tehát döntenie kellett: jó szerződést kialkudni a végkielégítésre, vagy visszamenni. Lélekben felkészült arra, hogy visszamegy dolgozni, annak ellenére, amit ez számára jelentett. Az az elviselhetetlen pacák olyan gyatrán fogalmazott, hogy az újság azonnal a kukában landolt, amint kikerült a postaládából. Garbo képtelen volt elolvasni.

Vagy azt nem bírta elviselni, hogy többé nem része a csapatnak? A gondolat ott motoszkált a fejében. Kicsoda ő a munkája nélkül?

Fogta a tollát, és a konyha másik végébe hajította. Mindent összevetve talán mégiscsak pont olyan, mint az anyja, aki boldogan és elégedetten élt azzal a kevéssel, amije volt. Minden nagyon jó így, ez volt az anyja szavajárása. Mindenem megvan, amire szükségem van, miért kellene akkor bármin is változtatnom? – Ez volt a mantrája az életben.

Garbo is ugyanezt tette, ezt olykor kénytelen volt bevallani magának: túl sokáig maradt meg egy halott házasságban. Ahelyett, hogy kezébe vette volna az életét, inkább megvárta, hogy kidobják. Addig maradt egy lélektelen munkahelyen, amíg kiégés miatt betegállományba nem került.

Ennyire gyáva lenne? Töltött magának még egy pohár bort. Miért nem mer kilépni a biztonságos, de igencsak unalmas mindennapjaiból, és helyette azt csinálni, amit igazán akar? Tudta ő jól a választ a kérdésre: mert nem volt hozzá mersze. Amikor annak a listának a megfogalmazására került sor, aminek elkészítésére ő maga buzdította a többieket, éppolyan tanácstalan volt, mint amilyennek a többiek tűntek.

Garbo ránézett a listájára.

„Első pont. Fel akarom újítani a fürdőszobámat.”

Hát ez aligha forradalmasítja majd az életét. Ha még saját magának sem meri bevallani, hogy mi az a több, amit az élettől szeretne, akkor semmi értelme nincsen belekezdeni. Továbbra is találkozhatnak, borozgathatnak, önironikusan nyafoghatnak, és együtt nevetgélhetnek az élet sikerein és balsikerein. Bár mostanában egyre gyakrabban kerültek elő a balsikerek meg a nyavalyáik, és a nevetésük is egyre keserűbben csengett.

Ingalill arról kezdett beszélni, hogy bejelentkezik valamelyik idősotthon várólistájára. Talán ez a megoldás: mindannyian együtt spórolnak az élet végállomásáig tartó utazásra, arra a helyre, ahol egymás mellett lehetnek majd, mielőtt meghalnak, egymás után. Ott lesznek egymás temetésén.

Ki lesz közülük az utolsó túlélő, aki rózsát dob majd a többiek koporsójára, és aztán ott marad, teljesen egyedül?

4

Krister a kanapén aludt, amikor Anita hazaérkezett. Az újságok a padlón hevertek körös-körül, a tévé be volt kapcsolva. Nyitott szájjal horkolt, és ahogy a pulóvere felcsúszott, jól látszott, hány kilót szedett fel az utóbbi pár évben. Anita ránézett. Ő volt tehát élete szerelme. Ma viszont szívesen elcserélte volna egy autóra és egy saját kanapéra.

Megbökte a férfit.

– Menj az ágyba, és ott aludj, Krister. Én tévézni akarok. Zavar a horkolásod.

A férfi zavartan kapta fel a fejét.

– Á, hát hazaértél? Milyen volt?

– Mintha annyira érdekelne – mormogta Anita, hangosan azonban így felelt: – Mint minden találkozó. Arról csevegtünk, hogy mi történt a legutóbbi találkozás óta, de csak felszínesen.

Összeszedte a férfi újságjait. Aztán megállt, karjában a halommal.

– Ha újra választanod kellene, engem választanál?

A férfi kissé álomittasan nézett rá.