Beth O’Leary

Bepalizva

A mű eredeti címe

The No-Show

Copyright © 2022 Beth O’Leary Ltd.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 714 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Bugnak

Siobhan

Nem jött el.

Siobhan lassan kifújja a levegőt az orrán át. Próbál lehiggadni, de a látványa inkább dühös bikára emlékeztet, semmint a zen állapotára.

Pedig emiatt mondta le a közös reggelit az egyik barátnőjével! Begöndörítette a haját, kirúzsozta a száját, és leborotválta a lábát (nemcsak térdig, hanem teljesen, hátha szerencséje lesz, és megérintik a combját az asztal alatt).

Erre nem jött el!

– Nem vagyok dühös – mondja Siobhan Fionának. Videóbeszélgetést folytatnak. Mindig kamerán keresztül beszélnek, mivel Siobhan őszintén hisz a szemkontaktus erejében. Egyébként is azt akarta, hogy valaki lássa, ha más nem, legalább a lakótársa, milyen káprázatosan néz ki ma. – Belenyugodtam. Férfi, tehát átvert. Mi másra számíthattam volna?

– Szexsminket viselsz – állapítja meg Fiona a képernyőre hunyorogva. – Még reggel kilenc sincs, Shiv!

Siobhan vállat von. Olyan kávézóban ül, amely a különc, bohókás hangulatáról híres, bár ő ezt a tulajdonságot mélységesen bosszantónak találja az emberekben és úgy általában mindenben. Most mégis egy félig elfogyasztott, dupla eszpresszóból készült zabtejes latte áll előtte az asztalán. Ha tudta volna, hogy felültetik Valentin-napon, rendes tejet kér a kávéjába. Siobhan csak akkor vegán, ha jó a hangulata.

– A mi kapcsolatunk a szexről szól – feleli.

– Még egy reggeli randin is?

Igazából még sosem mentek el együtt reggelizni. De amikor Siobhan elmondta, hogy egy rövid időre Londonba repül, életében először reggelizős randira hívták: „Volna kedved esetleg holnap velem reggelizni?” Egyértelműen sokat jelentett, hogy együtt reggeliznek, ráadásul éppen Valentin-napon! Általában hotelszobákban futottak össze, többnyire este tizenegy után. Minden hónap első péntekén találkoztak, és néha még valamelyik nap, ha Siobhan történetesen Londonba utazott.

És ez így jó. Nagyon is. Siobhan nem is akar többet: a férfi Angliában lakik, ő Írországban, ráadásul mindketten elfoglaltak. Ez a megállapodás tökéletesen működik.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarsz adni neki még öt percet? – kérdezi Fiona, a kecses kezét az ajkához emelve, és lenyeli a kukoricapelyhet. A konyhaasztaluknál ül, az éjszakára befont haját még mindig nem bontotta ki. – Talán csak késik.

Siobhanba, bár még csak egy napja van távol, belemar a honvágy a lakása után. Hiányzik neki a konyhájuk citromos illata meg a gardróbszobája nyugalma. Hiányzik az énjének az a része, amely még nem követte el azt a hibát, hogy valami többet kezdett remélni a kedvenc szexpartnerétől.

Olyan könnyedén kortyol bele a lattéjába, amennyire csak tőle telik.

– Ugyan már! Nem fog eljönni – feleli vállat vonva. – Már beletörődtem.

– Nem lehet, hogy csak azért írod őt le ilyen gyorsan, mert…?

– Fi! Fél kilencet mondott. Tíz perc múlva kilenc. Felültetett. Jobb, ha egyszerűen… – nyel egyet – …elfogadom, és továbblépek.

– Hát jó! – sóhajt fel Fiona. – Nos, akkor idd meg a kávédat, gondolj arra, hogy fantasztikus vagy, és készülj fel, hogy ma megmutatod nekik! – Felszínre tör az amerikai kiejtése, amikor azt mondja: „megmutatod nekik”. Mostanában többnyire pont ugyanolyan dublini tájszólással beszél, mint Siobhan. Amikor tizennyolc éves korukban először találkoztak a Gaiety Színészképzőben, Fiona mindig a New York-iakra jellemző kiejtéssel és magabiztossággal szólalt meg, ám az elmúlt tíz év meghallgatásainak a sorozatos kudarca kiszívta belőle az erőt. Ahogy az elmúlt évtizedben mindig, Siobhan most is őszintén hisz benne, hogy ez lesz Fiona éve.

– Mikor nem állok készen rá, hogy megmutassam nekik? Ugyan már!

Siobhan épp akkor dobja hátra a haját, amikor elhalad mögötte egy férfi, és meglöki a székét. A csésze meginog Siobhan kezében, a kávé pedig a vállára löttyen. Beivódik a levélgyűjtő láda piros színét idéző ruhájába, apró foltot hagyva maga után: a két kis csepp úgy néz ki, mintha kettőspont lenne.

Pontosan olyan helyzet, mint a romantikus filmekben, amikor egy férfi és egy nő véletlenül összeütközik, aztán végül egymásba szeretnek. Ahogy Siobhan megfordul, egy másodperc erejéig fontolóra veszi ezt a lehetőséget, mivel a fickó elég vonzó, magas, olyan ember, akiről lerí, hogy van egy jókora kutyája, és harsogva nevet. Ekkor azonban megszólal:

– Jézusom, egyszer még kiszúrod valakinek a szemét azzal a rengeteg hajaddal!

Siobhan pedig úgy dönt, hogy nem, most túl rossz hangulatban van az olyan megtermett, tiszteletet parancsoló férfiakhoz, akik nem kérnek azonnal bocsánatot, ha ráborítják a kávét az ember méregdrága ruhájára. Forró, sértett düh lángol fel a mellkasában, Siobhan pedig hálás érte, sőt egyenesen megkönnyebbül: most pontosan erre van szüksége.

Kinyújtja a kezét, és finoman megérinti a férfi karját. A pasas lelassít, a szemöldökét kissé felvonja, Siobhan pedig hatásszünetet tart, mielőtt megszólalna:

– Nem azt akartad mondani, hogy rettenetesen sajnálod? – kérdezi. Negédes a hangja.

– Jó lesz vigyázni, haver! – hallatszik Fiona hangja a telefonból; a készülék most az ablak közepén álló, rozoga agyag virágcserépnek dől.

A fickó azonban nem vigyáz. Siobhan előre tudta, hogy így lesz.

– Pontosan mit is kellene rettenetesen sajnálnom, Rapunzel? – kérdezi. Követi Siobhan tekintetét a ruha vállán ejtett foltig, aztán kedvesen, elnézően felnevet. Hunyorogni próbál, úgy tesz, mintha nem is lehetne látni semmit az anyagon, és ha Siobhan kellemes, vegán tej típusú hangulatban lenne, talán még bele is menne a játékba. De a fickó pechjére épp most ültették fel Valentin-napon.

– Ez a ruha majdnem kétezer euróba került – közli. – Átutalod egyben, vagy részletekben fizetsz?

A férfi hátraveti a fejét, és felnevet. Néhány páros odafordul.

– Nagyon vicces – jegyzi meg.

– Nem vicceltem.

A fickó mosolya lehervad az arcáról, és elkezdődik az igazi összecsapás. Először a pasas emeli fel a hangját, aztán Siobhan behozza a ruhát egy luxus-divatáruház weboldalán, mire a férfi felháborodik, és nagyszájú kis libának nevezi őt, ami igazán remek, mert ezzel újabb öt percre való muníciót biztosít neki. Fiona eközben úgy nevet a képernyőről, hogy Siobhan jó néhány másodpercre majdnem teljesen elfelejti, hogy egyedül van egy fárasztóan bohókás hangulatú kávézóban, partner nélkül.

– Brutális vagy, Shiv – mondja Fiona szeretetteljesen, miközben Siobhan hátradől a székében.

A férfi időközben már elviharzott, de útközben ledobott egy tízest az asztalra a „tisztítóra”. Mindenki Siobhant bámulja. Hátradobja a fényes, szőke, vitakiváltó fürjeit a válla felett, és az ablak felé fordul. Fejet fel. Mellet ki. Lábat keresztbe.

Ebből a testhelyzetből csak Fiona tudja kiolvasni, hogy épp próbál nem sírva fakadni.

– Most jobb? – kérdezi Fiona.

– Persze. És tíz fonttal zsírosabb vagyok. Mire költsem? – Siobhan szippant egyet, és magához húzza az étlapot az asztal másik végéből. A karórájára pillant: kilenc óra. Még csak kilenc óra, és máris alulmúlta élete eddigi legborzalmasabb napját! – Talán egy „mindig nézd az élet napos oldalát” angol reggelire? Vagy egy „csak mosolyogj” kelkáposztás smoothie-ra?

Rácsap az étlapra, és megint ellöki magától. A szomszéd asztalnál ülő páros kissé megrezzen, idegesen figyelik Siobhant.

– Basszus, gyakorlatilag ez a lehető legrosszabb hely, ahol Valentin-napon felültetheti az embert a pasija! – jelenti ki. A forró harag mostanra kihűlt a mellkasában, csak a feszültség maradt a helyén, meg a kitörni akaró könnyek magányos, szívbe markoló fájdalma.

– Ne hagyd, hogy letörjön! – biztatja Fiona. – Ha nem jött el a randitokra, akkor idióta.

– Tényleg az – közli Siobhan hevesen, a hangja elcsuklik.

Fiona elhallgat. Siobhan azt gyanítja, a barátnője időt ad neki, hogy összeszedje magát, amitől még jobban igyekszik megakadályozni, hogy a jelenleg a szempilláin egyensúlyozó könnycseppek lecsurranjanak az arcán.

– Vágom, hogy ez nagyon fontos volt neked, Shiv – szólal meg Fiona puhatolózva. – Voltál már… nem ez volt az első rendes randid Cillian óta?

Siobhan dühös arcot vág, beismeri a vereséget, és fel-itatja a szeméről a könnyeket.

– Csak nem azt hiszed, hogy három éve nem randiztam?

Fiona türelmesen vár. Mindketten tudják, hogy ez az igazság. Fionának azonban van annyi esze, hogy ne mondja ki hangosan. Végül felsóhajt.

– Akkor most végleg ejtetted? – kérdezi.

– Abban biztos lehetsz! Neki annyi! – feleli Siobhan.

Az a szemét meg fogja még bánni, hogy felültette őt! Siobhan még nem tudja, milyen az, amikor valaki keservesen bán valamit, de hamarosan látni fogja. És ez egy cseppet sem fog tetszeni annak az idiótának!

Miranda

Már három perccel múlt kilenc, de még se híre, se hamva senkinek.

Miranda a hüvelykujja körmét rágcsálja, és nekidől a kocsijának, a bakancsával az abroncson dobol. Szorosabbra húzza a copfját. Ellenőrzi a bakancsa fűzőjét. Átkutatja a hátizsákját, hogy lássa, biztosan minden nála van-e: két üveg víz, a mászófelszerelése meg a kézifűrésze, amelyet a szüleitől kapott a születésnapjára, és amelynek a nyelébe belegravírozták a nevét. Mindent a legnagyobb rendben talál, semmi sem ugrott ki varázslatos módon a táskájából a lakásától idáig tartó húszperces út során.

Kilenc óra hét perckor végre kocsikerék csikorgása hallatszik a kavicson. Miranda épp akkor fordul oda, amikor Jamie élénkzöld pick-upja megáll, rajta a cégnévvel: J. Doyle. Miranda szíve úgy veri a bordáit, mint a harkály csőre a fát, és egy kicsit kihúzza magát, miközben Jamie meg a csapat többi tagja kiszáll a kocsiból.

Jamie vigyorogva vezeti oda hozzá a többieket.

– AJ, Spikes, Trey, ő itt Miranda Rosso – mondja.

A srácok közül ketten olyan pillantást vetnek Mirandára, amelyet már jól ismer: az űzött, ideges tekintetük alapján határozottan parancsba kapták, hogy ne merjenek illetlenül viselkedni vele. Trey alacsony és köpcös, a mélyen ülő szeme mogorvának tűnik. Spikes egy fejjel magasabb Treynél, a testalkata pedig egy rögbijátékoséra emlékeztet: a koszos, kopott pólója hordószerű mellkast rejt. Biccentenek egymásnak, aztán mindkettejük figyelmét rögtön magára vonja egy fa annak a teleknek a sarkában, amelyen leparkoltak.

Aztán ott van AJ. Ő teljesen máshogy néz Mirandára: az olyan férfi pillantásával méri végig tetőtől talpig, aki szintén végighallgatta a „viselkedjetek tiszteletteljesen az új lánnyal” parancsot, de úgy döntött, hogy kihívásnak veszi.

Mirandát figyelmeztették, hogy legyen óvatos AJ-vel. Elég rossz a híre. „AJ több nővel volt együtt, mint ahány fára felmászott – mondta Miranda korábbi főnöke, amikor megtudta, hogy a beosztottja átmegy Jamie csapatába. – Angyali arca van, de egy szívtelen rohadék.”

Így hát Miranda felkészült az átható zöld szempár, a szakállas áll meg az izmos, tetovált kar látványára. Ahogy a felvont szemöldökre is, amely akkor fogadja, amikor találkozik a tekintetük, és a belőle áradó üzenet sem lepi meg: Hozzád hasonló csajokat szoktam vacsorázni.

Arra viszont nem készült fel, hogy a férfi egy cockapoo kiskutyát fog tartani a karjában.

Miranda hátrahőköl. AJ hajlíthatatlan eltökéltséggel simogatja meg a kölyök fejét, mintha teljesen normális lenne, hogy apró kiskutyát cipelve jelenik meg a munkaterületen.

– Na igen, ő pedig itt Bozont – közli Jamie különösebb lelkesedés nélkül. – Új szerzemény. Állítólag nem lehet otthon hagyni egyedül, igaz, AJ?

– Szeparációs szorongása van – magyarázza AJ, és egy kicsit magasabbra emeli Bozontot a széles, izmos mellkasára.

Miranda nagyon igyekszik nem mosolyogni. Eredetileg az volt a terve, hogy nem vesz tudomást AJ-ről, mivel a tapasztalatai szerint ez a legjobb stratégia az elbizakodott fickókkal szemben. De… bakker, ez a kiskutya tündéri! Miranda sosem volt képes ellenállni azoknak a kölyköknek, amelyek egy kicsit a plüssmacikra hasonlítanak a bodros bundájukkal meg a pisze orrukkal.

– Szia, Bozont! – mondja, és odanyújtja a kezét, hogy az állat megszaglászhassa. – Helló, kishaver!

Bozont farka ritmikusan AJ oldalának verődik, Miranda pedig próbál nem elolvadni.

– Tetszel neki – állapítja meg AJ mézédes hangon; a tekintete megint végigsiklik Miranda testén, amitől az ő agya behúzza a kéziféket. Igaz, hogy nagyon aranyos az a kiskutya, de akkor is túl sok figyelmet szentel az állatot tartó férfi mellkasának. Nem ez volt a terv!

– Sziasztok! – mondja, miközben elszakítja a tekintetét Bozontról, és Treyre meg Spikesra mosolyog. – Örülök, hogy megismerhetlek titeket.

– Rosso profi mászó – meséli Jamie, és meglapogatja Miranda hátát. – Látnotok kellett volna a légimentő-kihíváson! Még sosem láttam senkit olyan gyorsan felmászni egy fára. Elhoztad a mászófelszerelésedet?

– Ühüm – feleli Miranda, és a hátizsákja felé bök a fejével.

– A nagyra küldelek fel – mondja Jamie. – Az ügyfél azt akarja, hogy vágjuk vissza a koronát a harmadára. – A pompás ház előkertje fölé tornyosuló ezüst nyír felé int, nem messze onnan, ahol leparkoltak. Magasra nőtt, a lombkoronája lengedezik, lehajlik a szélben. – Meg akarod mutatni a fiúknak, hogy kell ezt csinálni?

– Mint mindig – feleli Miranda; máris leguggol, hogy kinyissa a hátizsákját, és elővegye a hevederét.

Nincs a mászáshoz fogható érzés.

Miranda tizenöt éves volt, amikor az iskolából hazafelé menet hallotta, hogy a távolban férfiak kiabálnak. Követte a hangokat, amíg meg nem pillantotta a gyakorlati képzésen részt vevő faápolókat, akik az ő gimijével szomszédos utcában álló agráregyetemen tanultak. Citrom- és narancssárga kötelek lógtak le egy sor magas, bájos fenyőfa ágairól. A férfiak úgy közlekedtek odafent a fákon, mint Tarzan: átlendültek az ágak között, a térdük közé szorították a törzset, és hátradőltek a hevederükben. Az egyikük fejjel lefelé lógott.

Mirandának korábban eszébe sem jutott, hogy az ember pénzt kereshet azzal, ha fára mászik.

Az oktató észrevette, hogy Miranda őket nézi, és elmondta neki, hogy a következő héten nyílt napot tartanak, és ha van kedve, akkor ki is próbálhatja magát. Amint Miranda megérezte, hogy a heveder megtartja a súlyát, és lenézett az alatta úszó földre, a famászás rabja lett.

Most, tíz évvel később már nem pusztán azzal keresi a pénzét, hogy fára mászik, de igazi profi a munkájában. És habár a szülei még mindig nem értik, miért ragaszkodott a legidősebb lányuk egy olyan veszélyes szakmához, amiben már az első nap azt tanácsolták neki, hogy kössön életbiztosítást, kelletlenül beletörődtek, különösen, mert lehetetlen volt nem észrevenni, milyen szenvedélyesen rajong Miranda a munkájáért.

Amint feljut a nyírfára, és beakasztja a tartókötelét a legmagasabb ágba, amely még elbírja a súlyát, elfeledkezik Treyről, Spikesról meg AJ-ről. Még Cartert is elfelejti, akivel ebédidőben randizni fog, vagy a ruháját, amelyet gondosan összehajtogatva magával hozott a hátizsákja mélyén. Ijesztő egy több mint tíz méter magas fára felmászni, akármilyen tapasztalt az ember, közben semmi másra nem jut energia. Most csak ő számít, a kötelek, a szél meg a körülötte lélegző fa, amely nem engedi, hogy leessen.

AJ sövényt vág a birtok elején, Bozont közben izgatottan bukdácsol a lábánál. Jamie eleinte rajta tartotta a szemét Mirandán, de úgy fél órával később otthagyja, elmegy segíteni AJ-nek. A többiek odalent segédkeznek: emelgetik a nehéz ágakat, és beleteszik az aprítóba. A délelőtt a láncfűrészek visítása meg a fűrészpor csillogása jegyében telik el.

Miranda lecsusszan a tartókötélen, és nagy huppanással ér földet, a sarka belevájódik a talajba a fa alatt. A kötél szépen lejön, még csak meg sem akad. Jó délelőtt volt. A haja kezd kiszabadulni a copfból, és amikor leveszi a védősisakját, pár tincs a homlokára tapad.

– Nem rossz! – mondja AJ, amikor Miranda elhalad mellette Jamie felé menet.

– Kösz! – feleli Miranda, és Jamie-re mosolyog. – Akkor minden megvan, főnök?

– Ó, már emlékszem! – szólal meg Jamie, és mogyoróágakkal a karjában felegyenesedik, a szeme csillog. A negyvenes évei végén jár, már nem ő a leggyorsabb a fán, és nem vállal kockázatot. De azért még van benne egyfajta pezsgés. Az igazán jó arborista épp csak a kellő mértékben adrenalinfüggő. Vagy túlzottan, de akkor nagyon szerencsés. – Fél kettőre menned kell, igaz? A randidra…

Miranda lesöpri a fűrészport a nadrágjáról. Nadrágtartót visel: a biztonsági nadrágokat férfiakra szabják, ezért túl bő a derekuk. Az egyik barátnője, akit a légimentő-képzésen ismert meg, adta neki azt a tippet: ha nadrágtartót használ, elkerülheti a megaláztatást, hogy egy nap a bokájáig csúszik a nadrágja.

– Aha! Együtt ebédelünk – feleli, miközben lecsatolja a láncfűrészt, és felteszi Jamie pick-upjának a platójára. – Végtére is Valentin-nap van!

– A feleségem emlékeztetett rá ma reggel – jegyzi meg Jamie fintorogva.

– Ebédidőben randizol? – kérdezi AJ Miranda háta mögül.

A nő oda sem fordul felé.

– A barátom rögtön azután találkozni akar velem, hogy végeztem az első munkanapomon Jamie-vel.

– Vagy vacsorázni egy másik nőt fog elvinni – mondja AJ.

Miranda nem egykönnyen gurul dühbe. Úgy véli, hogy aki szemét módon viselkedik, annak valószínűleg megvan rá a maga oka, és semmi értelme felkapni a vizet. De azt is tudja, hogy aki túl sokat tűr, azt gyengének tartják, különösen, ha nő az illető. Nyel egyet.

– Na és neked mi a terved ma estére, AJ? – kérdezi; csak annyi időre fordul hátra, hogy megpillantsa a fickó felvillanó, féloldalas mosolyát. – Egy bombázóval találkozol?

– Attól függ.

– Mitől? – Miranda kiszabadítja a haját a hajgumiból, és az ujjaival kibogozza a csomókat. A sűrű, sötét tincsei az arca körül begöndörödnek, legalul loknikba rendeződnek, és szinte mindig összekuszálódnak.

– Attól, Jamie megengedi-e, hogy ma estére meghívjalak egy italra.

– AJ! – vakkant fel Jamie. – Mit mondtam idefelé jövet?

Miranda egy pillanatra elkapja AJ tekintetét. A férfi ugratja, vagy talán teszteli. De a pillantása mögött valódi tűz ég, Miranda pedig megrezzen a felismeréstől, hogy AJ tényleg megtenné: ez a lenyűgöző, veszedelmes férfi elvinné egy bárba, aztán haza a lakásába.

Összességében kifejezetten hízelgő ajánlat. Még annak tudatában is, hogy AJ a legyet is megdugja röptében.

– Miért ne? Tudom, hogy szabad az estéd – mondja AJ, a mellkasán összefonja a karját. Hatalmas a bicepsze. Miranda biztosra veszi, hogy pont azért tette keresztbe, hogy felvillantsa.

– Inkább kihagyom – feleli a nő mosolyogva, felszegett állal. – De azért kösz. – Visszafordul Jamie felé. – Akkor holnap reggel hétkor találkozunk, ugye? Megírod majd a címet?

– Kihagyja! – röhög Jamie. – Mikor mondott neked utoljára ilyet egy lány, AJ?

AJ vállat von, és lehajol, hogy felkapja Bozontot, Miranda pedig elfordul, de miközben elindul, magán érzi a férfi tekintetét.

– Jó régen – feleli AJ. – De végül mindig beadják a derekukat.

Miranda ettől elneveti magát.

– Én nem fogom – feleli vidáman a válla felett. – Foglalt vagyok.

– Aha, egy ebédre! – kiáltja utána AJ. – Micsoda mázlista vagy!

Miranda tényleg mázlistának érzi magát. Általában alig meri elhinni, hogy ekkora szerencséje volt. Carter olyan fickó, akiről azt hinné, hogy sosem fordulna meg egy hozzá hasonló lány után: annyira érett, jól fizető munkája van, rendes, rászabott öltönyöket visel. És bámulatosan néz ki. Felnőttesen lenyűgöző, nem olyan slamposan, mint AJ. Kerek szemüveget visel, az álla férfiasan szögletes, a mosolyától pedig elolvad az ember lánya.

Miranda egyik korábbi munkatársa, Reg mutatta be őket egymásnak, ő ugyanis együtt focizott Carterrel. Miranda tavaly egyszer elment Reggel egy pubba, és a csapat fele beült egy italra a játék után. Carter előtte megmosakodott, és visszavette a munkahelyi öltönyét, mert elfelejtett váltóruhát vinni magával a meccs utánra, ezért úgy kitűnt a csoportból a ragyogó mosolyával meg a félig nedves hajával, mint a csillogó gyémánt. A haverjai folyamatosan ugratták az öltözéke miatt, ő félénken lehajtotta a fejét, a szemüvegén megcsillant a pub fénye, Miranda gyomra pedig összerándult. A lehajtott feje arra engedett következtetni, hogy a széles vállú felnőtt férfi álcája alatt még él a kisfiú, és ettől megközelíthetőbbnek tűnt.

Miranda képtelen volt levenni róla a szemét, Carter pedig végül észrevette őt, és halványan, kérdőn rámosolygott, ami meglepően gyengéd biztatásnak érződött. Biztosan megszokta, hogy a nők rávetik magukat, gondolta Miranda, mégsem úgy tűnt, hogy elvárásai lennének. Végül bátorságot nyert a három sörtől, és felvidult a félmosolytól, amelyet Carter rávetett, így hát megkérte Reget, hogy mutassa be őket egymásnak. „Rosso, Carter; Carter, Rosso – mondta Reg. – Carter, tedd meg, hogy meghívod egy italra, ez a nő megérdemli, hogy jól bánjanak vele!”

Most, öt hónappal később Carter láthatóan még mindig követi Reg tanácsát: az étterem, ahová Valentin-nap alkalmából meghívta őt, olyan típusú hely, ahol nem tüntetik fel az árakat az étlapon, a tányérra pedig glazúrt csorgatnak. Nincs messze Ersteadtől, attól a Surrey megyei peremvárostól, ahol Miranda lakik. Átöltözik a sarki McDonald’sban, feltesz egy kis ajakbalzsamot meg szempillaspirált, és teljesen elégedett magával az előkelő étteremig tartó háromperces séta alatt. Ez az érzés azonban gyorsan szertefoszlik, amikor átszeli a termet az asztaluk felé menet; most már gyerekesnek és alulöltözöttnek érzi magát a kék kötényruhájában meg a lehorzsolt orrú cipőjében. A többi nő sokkal elegánsabb.

Miranda felemeli a fenekét a székről, hogy titokban lejjebb húzza a ruháját az asztalterítő takarásában. Ez egy előkelő étterem, így csak közvetetten ünneplik a Valentin-napot: az asztalon rózsaszirmok hevernek, kitettek jó néhány gyertyát, és enyhén önelégült hangulat uralkodik a teremben.

Miranda egy kicsit megkésve érkezett, így beletelik némi időbe, mire rájön, hogy már rég elmúlt két óra, Carternek pedig nyoma sincs. Gyakran késik, úgyhogy nincs ebben semmi különös. De úgy fél három körül, amikor a pincér megkérdezi, hogy kér-e inni valamit, rendel egy kólát. Kezdi kínosnak érezni, hogy ott ücsörög a szerelmespárok között, a szalvétájával matat, és dobol a talpával.

Küld egy üzenetet Carternek: Hol vagy? Puszi.

Aztán még egyet: Nagyon sokat késel!

Aztán: Carter??? Hahó!

Lassan, nagyon lassan a partnerére váró nőből felültetett nővé alakul. Látszólag semmi sem változik: még mindig itt van, túl gyakran ellenőrizgeti a telefonját, túl gyorsan issza meg az italát. De ahogy telnek a másodpercek, mindenki látja, hogy kezd megváltozni a státusza, és amikor Miranda már negyvenöt perce ül az asztalnál, hiába nem rándul egyetlen arcizma sem, szánalomra méltó teremtéssé változik.

Végül nem bírja tovább a mozdulatlanságot. Várakozás közben percről percre fokozódik az a nyughatatlan, mozgásra késztető érzés a végtagjaiban a délelőtti munka dacára is. Azt mondja magának, hogy három óra tíz percig fog várni, de aztán három óra ötkor feláll, és a bárpulthoz megy kifizetni az italát.

Nincs mit szépíteni rajta: Carter felültette.

Valószínűleg van rá észszerű magyarázat, biztatja magát Miranda. Valami nagyon vicces történet. Carter majd a többi résztvevő hangján is elmeséli… olyan ügyesen utánoz másokat! Miranda apjának olasz akcentusát tökélyre fejlesztette, meg azét a liverpooli fickóét is, aki Miranda tömbházában lakik. Jót fognak nevetni rajta. Az egyik kedves történetük lesz, azt mondogatják majd: Emlékszel, amikor nem jöttél el a randinkra Valentin-napon?

Most viszont elég pocsék érzés. Miranda az ajkát harapdálva várja, amíg a kártyaleolvasó kiadja a bizonylatot. Tudja, hogy meg fog bocsátani Carternek. Valószínűleg máris megbocsátott neki, igazából csak a kiváló magyarázatot várja. De egy pillanatig jó érzés elképzelni, hogy ő nem ilyen nő, hanem olyan, aki azt mondja: Velem ezt nem lehet megtenni. Ha nem jössz el egy randira, akkor annyi. Végeztünk.

Mire Miranda hazaér, már fél öt van, és Carter még mindig nem üzent. A lánynak hiányzik a régi lakótársa; most nagyon jól jönne, ha valaki együttérzésből készítene egy csésze teát. A nappalija közepén áll, hallgatja az autók zaját, és azon töpreng, hogy vajon Carter úgy döntött-e: ők ketten mégsem illenek össze.

Ennek semmi értelme, Miranda Rosso, mondja magának, és lerúgja a cipőjét. Szedd össze magad!

Még öt óra sincs, messze még az este. Felporszívózik, vacsorát főz, aztán korán lefekszik aludni. Fölösleges belemerülni a kesergésbe. Hiszen attól semmi nem lesz jobb.

Jane

Az apró, előételként felszolgált falatkák jelentik a megoldást. Amíg a miniatűr kecskesajtos tortácskát vagy az apró tavaszi tekercset rágja, Jane nyert legalább három másodpercet arra, hogy elgondolkozzon: milyen választ adjon a kérdésre, amely elkerülhetetlenül felhangzik, amikor az ember egy eljegyzési partin vesz részt, a partnere pedig nem jött el.

– Még mindig egyedül vagy, szivi? – kérdezi Keira. Mindkét kezében egy-egy pohár pezsgőt tart, de így is sikerül feljebb tolnia a mellét. A nyaklánca futólag eltűnik az estélyi ruhája nyakvonalánál, a dekoltázsa mélyén.

Keira hetente két napot kisegít a Langley Gróf Adományboltban. Azok közé tartozik, akik eltökélték, hogy összehozzák Jane-t Ronnie Langley-vel, magának a grófnak a fiával, azzal a fickóval, aki ezt az egész kalamajkát okozta.

Amikor Jane elkezdett a boltban dolgozni, Ronnie azonnal megkedvelte. A Langley Gróf Alapítvány minden dolgozója túlzottan rajong Ronnie-ért, a férfi siralmas ábrázata ugyanis azonnal szánalmat kelt az emberekben, ráadásul harmincöt évesen még mindig agg-legény, dacára annak, hogy ő a közvetlen örököse egy düledező kúriának, ami Jane-en kívül mindenki szerint a partiképesség netovábbja.

Mostanra az egész adománybolt a szívügyének tekinti, hogy összehozza Jane-t meg Ronnie-t, így hát Jane előállt egy kisebb hazugsággal. Azt mondta, hogy van barátja. Az elmúlt évek alatt a hazugság egyre nagyobbra nőtt, de mostanáig még sosem kellett bizonyítania.

– Már biztosan úton van, csak feltartották a munkahelyén – feleli Jane erőtlenül, és az órájára pillant. Még csak negyed hét van, további egy óráig tart az „iszogatás és beszélgetés” szakasz, mielőtt elkezdődne a vacsora.

Keira őt vizslatja, a műszempillája fel-le jár, ahogy végigméri Jane szerelését: ugyanazt viseli, amiben ma dolgozni ment. Jane arca átmelegszik. Azt hitte, megúszhatja a halványzöld pamutruhával, ha leveszi a gyapjúkardigánját meg a harisnyáját, de most, hogy itt van, nyilvánvalóan nem elég elegáns az öltözéke. Keira mögött egyre nagyobb a tömeg. Rengeteg a vendég, képtelenség, hogy Constance és Martin névről ismerjen ennyi embert! A winchesteri városházán gyülekeznek; az esemény tematikája – cseppet sem meglepő módon – a Valentin-nap. Egészen groteszk a rózsaszín egyeduralma a teremben.

– Figyelj, szivi! – mondja Keira. A ráncai elmélyülnek a grimaszától. – Mindnyájan tudjuk, hogy csak kitaláltad ezt az egész históriát a barátodról. Jobb lenne, ha most rögtön bevallanád, mert…

– Jane, kedvesem, elrabolhatom egy percre? – kiált oda Mortimer.

Jane a mélységes hála arckifejezésével fordul Mortimer felé. Keira mogorván nézi, ahogy az idős férfi a terem széléhez vezeti Jane-t, távol a nyüzsgéstől.

Mortimer Daperty hetvenéves, mindennap barna öltönyben megy dolgozni, kivétel nélkül mindig tonhalas szendvicset ebédel, és amikor este hatkor hazaindul, azt mondja: „Örültem, Jane! A mihamarabbi viszontlátásra!” Ha senki más nincs a boltban, ő meg Jane kellemes, molyirtószagú csendben dolgoznak együtt, átvasalják gőzölős vasalóval a felajánlott ruhákat, és használt könyveket adnak át egymásnak anélkül, hogy akár csak egyetlen szót is váltanának.

– Végtelenül elgyötörtnek tűnik – jegyzi meg Mortimer kedvesen.

– Nem… nem szeretem a nagy tömeget – feleli Jane, miközben próbálja lelassítani a légzését.

– És az a fiatalember, akinek el kellett volna kísérnie…?

Jane sok tapasztalatot szerzett már abban, hogyan kerülheti meg az adományboltban dolgozó kollégái személyeskedő kérdéseit. Mortimer azonban sosem szokta faggatni, így Jane-t váratlanul éri az érdeklődése, és mielőtt végiggondolhatná, kibukik belőle a válasz:

– Szívességet tett volna nekem. Nem vagyunk együtt, de azt mondta, elkísér, hogy ne kelljen egyedül végigcsinálnom ezt az estét. – Lepillant a cipőjére. Praktikus, puha, barna bőr, amilyet régen akkor sem vett volna fel, ha az élete múlik rajta. – Keirának igaza van. Hazudtam, amikor azt mondtam, van barátom.

Mortimer épp csak biccent.

– Teljesen észszerű védekezési mechanizmus – jegyzi meg. – És ez a barátja… még csak nem is telefonált?

Jane valamiféle ítélkezésre számított Mortimertől, a férfi azonban kedvesen néz rá.

– Nem. Nem hívott – feleli Jane, és újra lesüti a szemét.

Mortimer cöcög, de Jane nem Josephben csalódott, hanem önmagában. Lehetett volna annyi esze, hogy nem szolgáltatja ki magát senkinek. Mostanában azt az alapszabályt követi, hogy inkább a szobanövények és a macskák társaságát keresi, semmint az emberekét, az előbbiek ugyanis sokkal előrébb vannak a rangsorban Jane képzeletbeli tabelláján.

Amióta Jane visszaköltözött Winchesterbe, minden reggel elment nyitáskor a Hoxton Bakehouse-ba, és vett magának egy alacsony zsírtartalmú, gyümölcsös-granolás joghurtot. Ez persze értelmetlen kiadás, maga a rutin viszont megnyugtató, mint amikor az ember ugyanabba a kitaposott csizmába lép bele minden reggel.

Először nem sokkal karácsony után látta meg Josephet a pékségben, és olyan hirtelen megtorpant, hogy majdnem orra bukott a saját lábában a küszöbnél. Felismerte őt. Pontosan nem tudta megmondani, honnan ismeri, de olyan… fontosnak tűnt. Talán a régi munkahelyén találkoztak? Kiszökött a száján egy hangos „Ó!” kiáltás, és a férfira bámult, még mielőtt emlékeztethette volna magát: ez a leggyorsabb módja annak, hogy magára vonja valaki figyelmét, ezért semmiképp nem szabad megbámulnia senkit.

Joseph odafordult, és ránézett, de nem úgy tűnt, hogy felismerte volna. Óriási, derűs mosolyt vetett Jane-re. Talán kissé zavarodottat.

– Szia! – mondta.

Jane egy pillanatig dermedten, tágra nyílt szemmel állt. Aztán azt mondta:

– Sajnálom, azt hittem… Összekevertelek valakivel – motyogta, gyorsan elkapta a pillantását, és elnyargalt a sor végére, ahol Joseph nem láthatta. Amikor azonban a férfi kisétált a boltból a croissant-jával, Jane magán érezte a kedves, kíváncsi pillantását. Utána két héten át minden reggel látta őt a boltban, de még mindig nem tudta hová tenni. Azt a hibát viszont nem követte el újra, hogy megbámulja.

Majd amikor már Jane egy kicsit elengedte magát, Joseph sorban állás közben hirtelen megpördült, és egyenesen ránézett:

– Ez azért egy kicsit furcsa, nem?

Jane gyorsan pislogni kezdett.

– Tessék? – nyögte ki a padló irányába.

– Hát annyi mindent tudok rólad! Például hogy hétfőnként sárga pulcsit veszel fel, kedden halványkék blúzt, szerdán fehér, könnyű ruhát, csütörtökön fűzöldet kardigánnal, pénteken pedig világos rózsaszín pulóvert. Tudom, hogy sokat olvasol, mert mindig van nálad egy könyv. És azt is tudom, hogy szereted a fahéjas csigát, mert mindig sóvárgó pillantást vetsz rá, mielőtt kikéred a joghurtodat. Mindennap látjuk egymást. De nem beszélünk.

Jane tenyere izzadni kezdett. Még soha senki nem figyelte meg ilyen gyorsan a ruhaváltó rendszerét. És biztosra vette, hogy nem bámulja meg a fahéjas csigákat… vagy legalábbis nem minden reggel.

Végül már nem húzhatta tovább, Joseph szemébe nézett.

Tagadhatatlanul jóképű fickó volt, bár Jane nehezen tudta volna megfogalmazni, hogy miért. Az arca kifejező, a szemöldöke egy kicsit túl egyenes és vaskos, egészen komollyá tenné a kisugárzását, ha nem mosolyogna olyan sokat. A tejfehér bőre kipirult a járomcsontjánál a pékség melegétől, az állát pedig a mogyoróbarna hajánál egy árnyalattal sötétebb, rövid borosta borította. Semmi különös nem volt az arcán, ami megmagyarázta volna, mitől ilyen lehengerlően jóképű, de amikor Jane a szemébe nézett, olyan veszélyes, állatias borzongást érzett, mint ami az embert egy igazi szépség közelében tölti el.

– Szerintem nem olyan furcsa – hallotta a saját hangját. – Szoktál beszélgetni a vonaton a melletted ülőkkel?

– Igen – vágta rá Joseph.

– Ó, ez borzasztó! – felelte Jane, mielőtt végiggondolhatta volna, a férfi azonban felnevetett.

– Joseph vagyok – mondta. – Mondd csak! Honnan veszed azt a rengeteg könyvet?

Így indult a kétszemélyes könyvklubjuk. Jane általában nem barátkozott az emberekkel – vagyis inkább az emberek nem barátkoztak vele. Valahogy pár nappal később mégis azt vette észre, hogy vasárnap reggel együtt kávézik Josephfel, és Mohsin Hamid Nyugati kijárat című könyvéről beszélgetnek. Könyvek között vagyok a legboldogabb, mondta neki Joseph, Jane pedig érezte, hogy felvidul, mert ő is pontosan így érzett.

Legalább azt illetően bebiztosította magát, hogy semmi romantikus ne szövődhessen közöttük. Josephnek is előadta a „van barátom” hazugságot, ami védekezési mechanizmus volt a részéről, ahogy Mortimer megfogalmazta. Csak február elején, amikor ők ketten már tagadhatatlanul barátok voltak, ismerte be Jane, hogy valójában nincs barátja.

– Ó, ez jó hír! – felelte Joseph. – Mert már kezdtem azt hinni, hogy ez a fickó egy igazi rohadék!

– Micsoda? – Jane mindig nagyon keményen dolgozott azon, hogy jó partinak tüntesse fel a képzeletbeli barátját.

– Sosincs veled! – magyarázta Joseph nevetve. – És semmit sem vett a szülinapodra…

Ez igaz: Jane annyira nem merült bele a hazugságba, hogy igazi ajándékot vett volna magának a képzeletbeli barátja nevében.

Joseph olyan könnyedén fogadta a vallomását, hogy Jane ettől még jobban elengedte magát, és az utolsó pár hétben közelebb kerültek egymáshoz. Már lemondott arról, hogy megpróbáljon rájönni, honnan ismeri, és habár először az ismerősség furcsa, szűnni nem akaró érzése vonzotta hozzá, ezen már túllépett. Most már csak Joseph volt.

Ha pedig Jane figyelmét néha egy kicsit magára vonja a derűs, kedves mosolya, vagy ahogy a szeme bizonyos fényviszonyok között barna helyett kicsit zöldnek tűnik, megtanult nem foglalkozni vele.

Joseph máris többet tud róla, mint bárki más, akivel még tartja a kapcsolatot. Persze nem mindent, de azért akkor is megdöbbentő, mennyire nem zavarják a férfit Jane személyiségének azon vonásai, amiket az ő véleménye szerint nem lehet szeretni: az a szokása, hogy néha csak úgy kiböki a gondolatait, valamint a szabályai, a rutinjai meg a döntésképtelensége. Jó érzés megint beszélgetni valakivel. Azon kapta magát, hogy arra gondol: Mit árthat?

Most, miközben Keira céltudatosan felé tart Ronnie-val az oldalán, Jane arra gondol: Ez viszont árthat.

– Jane! – szólal meg Keira, a karjánál fogva rángatva a férfit. – Ronnie épp most mondta, hogy ma este neki sincs partnere.

Ronnie látványosan reszket a rémisztő Keira mellett. Olyan heves elfogultság vett rajta erőt, hogy Jane még néhány lépés távolságból is érzi, ahogy sugárzik a bőréről, mint a sütőből a forróság.

– Sz-szia! – dadogja Ronnie. – Örülök, hogy látlak, Jane.

– Jane kísérője… – Keira várakozva néz a nőre.

Keira önelégült pillantását látva Jane lemond arról, hogy megint a „csak késik” vagy „a most már biztosan bármelyik pillanatban ideérhet” magyarázatokkal éljen.

– Nem tud jönni – feleli.

– Ó, szegény Jane! Olyan szerencsétlen a szerelemben! – mondja Keira.

Jane-nek fogalma sincs róla, honnan vette a kolléganője ezt az egyébként bosszantóan pontos értesülést.

– Az anyukád még nem nyaggat, hogy unokákat szeretne? Én folyamatosan ezzel nyúzom a gyerekeimet, de még mindig húzzák az időt – meséli Keira, és belekortyol az italába.

Jane egy pillanatig a fogát csikorgatja, csak aztán válaszol:

– Az anyám meghalt – feleli.

Keira hátrahőköl. Kinyitja, aztán becsukja a száját. Mindig ez a legrosszabb része az ilyen beszélgetésnek: az elnyúló csend, mielőtt a másik fél eldönti, pontosan milyen érzelgős szöveggel hozakodik elő válaszképp.

– Jaj, szívem, fogalmam sem volt róla! Sosem mondtad! – feleli végül Keira. Aztán halkabban folytatja: – Akkor ezért hagytad ott Londont, és költöztél ide?

A London szóra Jane megrezzen, mintha valaki vállon ragadta volna. Keira képtelen elengedni ezt a témát, havonta legalább egyszer rákérdez valamilyen formában, az igazán tehetséges pletykafészkek vidám kitartásával.

– Nem – feleli Jane, igyekszik nyugodt hangon beszélni. – Nem, az anyukám már nagyon régen meghalt. Még kicsi voltam. Alig emlékszem rá.

– Milyen rettenetesen tragikus! – sopánkodik Keira.

Ronnie láthatóan kényelmetlenül érzi magát, az egyik lábáról a másikra áll, mint egy gyerek, akinek pisilnie kell. Keira megsimogatja Jane csupasz karját, és habár jó szándék érződik a nyirkos érintésből, Jane-nek minden erejét be kell vetnie, hogy ne lökje el magától. Egyáltalán nem szereti, ha megérintik, amikor szomorú. Mostanában nem igazán érintette meg senki, ezért még kellemetlenebb: mint amikor szúrós gyapjúpulcsit húz fel az ember, és korábban selymet viselt.

– Nos, mi itt vagyunk neked, szivi, mi vigyázunk rád – gügyögi Keira. Könnyesen, eltúlzott mozdulattal Jane-re kacsint. – Mi lenne, ha Ronnie foglalná el a kísérőd helyét az asztalnál, hm? Ki tudja? Még az is lehet, hogy ezzel új fejezet nyílik az életedben!

Amikor Jane másnap reggel belép a boltba, ólálkodó Keira-féléket keresve titokban körbenéz, mielőtt odamegy a kasszához. Az eljegyzési buli maga volt a pokol. Csak a menyasszony, Constance miatt ment el, ő ugyanis mindig kedvesen bánt vele, amikor együtt dolgoztak az üzletben. Az esemény hasznos emlékeztető volt arra, hogy sosem ér jó véget, ha az ember kilép a komfortzónájából. Jane beszívja a bolt dohos szagát, és nekilát a szokásos rutinjának, amivel a munkanapját kezdeni szokta: alapos takarítás után beindítja a kasszát, aztán elkezdi kibontani az adományokkal teli zsákokat.

A padlót már felsöpörte valaki, a könyvespolc melletti dohányzóasztalra pedig friss virágokat tettek ki egy vázában; a helyét úgy választották ki, hogy minél jobban feldobja a termet. A Langley Gróf Adománybolt a város északkeleti részén, egy tizenötödik századi épületben áll a folyóparton: a sötét gerendák meghajlottak, a fapadló recseg, a dolgozói vécé mögött pedig úgy terjed a penész, mint a közelgő dagály a homokon. Az épület a Langley Gróf Alapítvány tulajdona, és olyanokat támogatnak, akik az életük végéhez közelednek. A pénz majdnem olyan gyorsan fogy, mint ahogy a penész terjed.

– Jane!

Jane megrezzen. Keira az, épp most lépett ki a hátsó helyiségből. Jane tudhatta volna, amikor meglátta a virágokat. Amikor megfordul, észreveszi Constance-t és Mortimert is. Egyáltalán nincs szükség ennyi emberre a bolt működtetéséhez egy adott napon, és Constance-nak nem éppen ágyban kellene lennie a vőlegényével?

– Jaj, szívem! – mondja Keira, és ölelésre tárt karral közeledik felé. – Egész éjjel borzalmasan éreztem magam, mert folyton arra gondoltam, hogy teljesen egyedül kellett részt venned a partin. Leülünk, hogy átbeszéljük? Ronnie ugye bűbájos volt a vacsora alatt?

Jane nyilván nem fogja egész nap ezt elviselni! Lehetetlen!

– Jane? – hallatszik mögüle, ahogy a belépésjelző hangja megszólal.

Jane a bejárat felé fordul. Az alacsony szemöldökfás ajtó alatt nem más lép be lehajtott fejjel, halványszürke gyapjúpulcsiban, mint… Joseph.

– Jane, annyira sajnálom! – mondja, miközben a társaság felé tart. – Üdv mindenkinek! Joseph vagyok. Örvendek a szerencsének! Annyira sajnálom, hogy nem tudtam ott lenni a partin tegnap este!

Aztán a kezét Jane derekára teszi, és gyengéd puszit ad az arcára.

Édes, együttjárós puszit. Kényelmes, könnyed gesztus, Jane pedig nagyon meglepődik, amikor az orcáját súroló ajkaktól belehasít a vágy.

Joseph még sosem érintette meg. Egyszer sem. Nem ráztak kezet, amikor bemutatkoztak egymásnak, nem ölelik meg egymást üdvözlésképp. Nem fogja meg Jane könyökét, amikor átvezeti a tömegen. Jane-nek ez tetszik: nem egy tapizós fickó, ő pedig biztonságban érzi magát a távolságtartástól meg a flörtölés hiányától.

De ez azt is jelenti, hogy egészen eddig a pillanatig fogalma sem volt róla, hogyan reagál majd a teste arra, amikor Joseph ajka a bőréhez ér. A szíve még mindig hevesen kalimpál, a teste átforrósodott, az ajka szétnyílt. És mindez egyetlen pillanatnyi érintkezés miatt.

Mortimer bevezeti Josephet a bolt végébe, és leülteti. Jane szívverése lassan megnyugszik, nézi, ahogy a többiek odahúznak egy-egy széket. Keira tátott szájjal bámulja Josephet, Jane észrevesz valami apró zöld ételmaradékot a két foga között. Constance elkerekedett szemmel, értetlenül néz: úgy tűnik, Keira múlt éjjel mindent elmondott neki. Jane akaratlanul is elmosolyodik. Jó érzés, hogy most az egyszer mindenkit meglepett.

– Annyira sajnálom, Jane! – súgja Joseph a fülébe, miközben mindenki helyet foglal a szabálytalan körben a hátsó teremben tárolt szemeteszsákok meg dobozok között. – Kárpótolni foglak érte!

Az arcát eltorzítja az aggodalom, csupa barázda meg kérdő ránc lett, mégis az ajka az, ami magára vonja Jane figyelmét. Még sosem vette észre a színét: matt rozsdabarna. Romantikus ajak. Az a fajta, ami pontosan tudja, mihez kezdjen magával.

– Semmi baj – feleli Jane.

– De, igenis baj. Cserben hagytalak.

Mesélni kezd, előadást tart a csoport számára. Tönkrement a telefonja, aztán úgy tűnik, beragadt egy kosaras daru mögött, ami Jane feltételezése szerint valamiféle jármű lehet, aztán lerobbant a kocsija, és a sofőr segített neki biztonságba helyezni, de egy életbe telt, mire kijött az autómentő, ő pedig nem emlékezett Jane számára…

Öt perccel később Jane és Joseph kiszökik a főzőfülkébe, hogy a férfi ihasson egy kávét. A helyiség inkább hasonlít szekrényre, mint konyhára, a falán úgy recseg az ősrégi levegőcserélő ventilátor, mintha egy láncdohányos köhögne, de legalább kettesben maradhattak.

– Igaz bármi ebből az egészből? – kérdezi Jane. – A kocsi, az a kosaras micsoda meg az autómentő történetében?

Joseph egy pillanatra lehunyja a szemét, és felsóhajt. Amikor megérkezik valahová, gyakran úgy néz ki, mintha rengeteg dolga lenne. Olyan kisugárzása van, afféle feldúlt zaklatottság süt róla, mintha túl sok helyen kellene lennie egyszerre. De ma inkább nyugtalan, mint feldúlt. Kimerültnek tűnik.

– Nem. Egy része igen, de nem, nem az egész.

Jane bólint, és a kávéjába bámul. Régen feketén itta, mostanában viszont tejjel, néha még egy kis tejszínt is önt bele.

– Cserben hagytalak. Jane! Kérlek! Nézz rám!

A nő felnéz, de a pillantása megint elakad Joseph ajkán. Nincs benne erő, hogy haragudjon rá a múlt éjjel miatt, mert az agyát teljesen lefoglalja az a puszi, az a fél másodperc, amíg nem vigyázott, és hagyta, hogy Joseph a fejében más besorolásba kerüljön.

Nem mintha még sohasem jutott volna eszébe, hogy összejöhetne vele. Végtére is vonzó férfi, és Jane legjobb tudomása szerint nincs senkije – sosem említett barátnőt. Inkább arról van szó, hogy kitartóan ellenállt a késztetésnek, tudva, milyen őrületes butaság lenne, és ha engedi, hogy úgy gondoljon Josephre, akkor teljesen ki kell majd zárnia őt az életéből. A férfi pedig megkönnyítette, hogy tartsa a távolságot: óvatosan bánt vele, mintha érezné, hogy Jane ijedős, mint a szarvas, és bármikor elszaladhat, ha túl közel merészkedik hozzá.

– Borzalmas napom volt tegnap – folytatja Joseph. Lesüti a szemét, az egyik kezével beletúr a hajába. – Bárcsak… bárcsak visszamehetnék, és mindent megváltoztathatnék!

Ha az ember be akarja zárni a szívét mások előtt, akkor fontos, hogy ne érdekelje, mikor hazudnak neki. A módszer egésze pedig abban áll, hogy egyáltalán ne foglalkozzon azzal, amit mások mondanak. Joseph esetében ez nehezebb a kelleténél. Jane óvatlan volt.

– Rendben – mondja Jane egy pillanatnyi szünet után.

Joseph hallgat, a kezét még mindig a fejére nyomja, és a teljes figyelmét Jane-nek szenteli. Ez a különbség az éppen-most-érkezett-Joseph és a már-jelen-lévő-Joseph között. Miután letelepedett, odafigyel, olyan mértékű odaadással figyel a másikra, amit a legtöbb ember csak tettetni szokott.

– Micsoda? Tényleg? – kérdezi.

– Igen, tényleg. Nagy szívességet tettél, amikor azt mondtad, hogy eljössz a kollégám eljegyzési partijára, és úgy teszel, mintha a barátom lennél. Elég furcsa volt tőlem, hogy ilyesmit kértem.

Jane arca már a gondolattól is átforrósodik. A legutolsó könyvklubokon találták ki, miután Jane megnyílt egy kicsit, és elmesélte, mit hazudott a munkahelyén, mennyire elburjánzott a hazugsága, meg hogy milyen kínos lesz az eljegyzési partin, amikor mindenki rájön: valójában nincs barátja. Joseph erre pedig azt felelte: „Engem nyugodtan magaddal vihetsz. Kiválóan el tudom játszani a kísérő szerepét. És mindig örülök, ha van ürügyem szmokingot felvenni.”

– De hát… – Joseph alig észrevehetően csóválja a fejét. – Kiabálnod kellene velem!

Teljesen kimerültnek tűnik most, hogy nem játszik szerepet Jane kollégái előtt, a szarkalábak a mogyoróbarna szeme sarkában mélyebbek, mint amikor pár nappal korábban találkoztak, a bőre pedig száraz és fakó. Jane alaposabban szemügyre veszi: Joseph szemöldöke sarkában halvány zúzódás nyoma látszik, mintha valaki megütötte volna.

– Nem úgy nézel ki, mint akire ráfér a kiabálás – állapítja Jane, miközben azon töpreng, gorombaság lenne-e rákérdezni a zúzódásra.

– Pedig így van – erősködik Joseph hevesen. – Megérdemlek egy alapos kiabálást. Én… a francba!

Jane kérdő pillantást vet rá.

– Tudom, miért nem vagy rám mérges! – közli Joseph a homlokára csapva. – Mert pontosan ezt vártad.

– Tessék?

– Épp most erősítettem meg a félelmeidet, miszerint az emberek mindig cserben hagynak, nem igaz? Azért nem vagy rám mérges, mert igazából meg sem lepődtél.

Jane valójában egy kicsit meglepődött. De aztán éjszaka megszidta magát, amiért ilyen rosszul ítélt, most pedig itt van, és jól észben tartja azt a biztonságot adó tényt, hogy okkal mondott le a barátkozásról.

– Túl sokat kértem tőled, ennyi az egész – feleli Jane halvány mosollyal. – Azért ne aggódj! Sokat hibázom, de próbálom ugyanazt a hibát kétszer nem elkövetni.