A hangrestaurátor
Author: Moskát Anita
Date: 2026-09-17
Keywords: fantasy
Description: Minden szó a keletkezése helyén marad. Minden zörej. Minden robaj. Ami elhangzott, azt csak az idő és a technika törölheti el.
Publisher: GABO Könyvkiadó

Copyright © Moskát Anita 2026

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Hangok: Zizics László

Tördelő: Tót Barbara

Korrektor: Kótai Katalin és Ligeti Szilvia

ISBN 978-615-110-228-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A szerző a mű megírása során az Erzsébetvárosi Irodalmi Ösztöndíj támogatásában részesült.

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ebben a regényben fontos szerepet játszanak a hangok.

Ha kíváncsi vagy, te meddig bírnád a folyamatos zajban, kettőt közülük kipróbálhatsz.

A nevem Leonora Bohr. A jegyzőkönyv kedvéért: nem az a Leonora Bohr vagyok, aki az audioobjektifikálás professzora, és aki a témában vagy százharminc tudományos publikációval rendelkezik. A szonikus büntetőeljárás is hozzá tartozik. Gyakran összekevernek minket. Néha nekem küldik ki a gyorshajtási bírságait. A másik Leonora Bohr az anyám.

Én hangrestaurátor vagyok. Az a dolgom, hogy régi ekhókat mentsek meg. Persze kell hozzá mérnöki végzettség, de ez inkább régészet, nem kutatói munka.

Biztos most tegyek vallomást? Olyan… szörnyen fáradt vagyok. Előbb lezuhanyozhatnék? Rettenetes szaga van a hajamnak. Szeretnék… felvenni egy tiszta pulóvert.

Természetesen elmondok önöknek mindent, úgy, ahogy történt, bár úgyis lefoglalták a teljes terepnaplót. Hallgassák meg a kazettákat. Tudni fogják, mi történt a Luminákban.

Én… kezd beütni az a tabletta, amit adtak. Köszönöm. Kicsit szédülök.

Nem voltam alkalmas erre a küldetésre. Ezt jeleztem akkor is, amikor az intézet kijelölt rá. De így is… és azt akarom, hogy ezt rögzítsék… így is a legjobb képességeim szerint cselekedtem. Ugyanúgy, ahogy Konstantin… vagyis… Gratz ügynök.

Baszki, az a hang! Maguk el sem tudják képzelni. Még mindig hallom. Lehetetlen, ugye? Ez egy csendszoba. Lehetetlen, hogy itt legyen az a hang, sok száz kilométerrel odébb, és én még mindig hallom. Ott vibrál a hallócsontjaimban. Bzzzz… Brrrrr… Örökké hallani fogom? Nem bírok gondolkodni tőle, mintha az agyamban sisteregne, elnézést, csak… Kérek egy percet.

Rendben. Elmondok mindent. Azt hiszem, napokig fog tartani. Nem megyünk innen haza hamar.

Biztosíthatom önöket, hogy mindketten, Gratz ügynök, és én is, az állam érdekeit, a nép érdekeit és az emberiség érdekeit szem előtt tartva jártunk el. Akkor is, ha nem mi voltunk a legmegfelelőbb emberek erre a feladatra. Bár… nem hiszem, hogy bárki megfelelő ember lett volna rá.

Kizárt, hogy ép ésszel fel lehet készülni arra, amit a hegyekben találtunk.

Maguk a Kengyeltől vannak, igaz? Rohadt csendesek. Az előbb, amikor kihúzta a széket, semmiféle csikordulást nem hallottam. Vagy amikor letette a poharat az asztalra. Egyetlen ekhót sem hagynak maguk után. De néha szuszognak, tudja? Kis, türelmetlen szuszogás. Neheztelő. Biztos annak szól, mit húzza ez a nő a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet idejét. Nem akarom húzni az idejüket. De köszönöm, hogy lezuhanyozhattam. Sokkal jobb így.

Elmondok mindent az elejétől. Kevés maradt le a kazettákról, de ezzel kell kezdenem.

Április 14-én értesültem először a jelenségről. Épp a hangrestaurátori munkámat végeztem egy ügyfélnél… Hm. Furcsa, hogy másfél hete még dolgozni jártam, restauráltam, kimentem az ügyfelekhez. Mintha egy másik életben történt volna. Valami… semmiséggel kerestek fel. Felújították a fürdőszobát, és amikor szétbontották a kádat, a régi csempe repedéseiből mintha egy ekhót hallottak volna. Abban reménykedtek, hogy az egyik ősüknek a hangja. A szokásos. Az akusztikus feltárás során valóban sikerült a zörejből felcsévélnem egy kisbaba nevetését. Sőt, egy női hangot is, ahogy azt kérdezi: „Kihűlt már a víz?” Ez a kisbaba feltehetőleg a család dédmamája volt. Épp ezt a mintát tisztítottam meg több évszázadnyi zajtól, amikor az önök ügynökei betrappoltak hozzám. Na, ők aztán hangosak voltak! Egész biztosan a Kalapácstól jöttek. Hiába látták, hogy a fürdőszobában műszereket pakoltam szét, és nyilván tudták, hogy egy pisszenés is tönkreteheti a folyamatot, ők átlépték a kábeleket, és begyalogoltak a műveleti területre. A kiabálásuk meg a csizmatrappolás persze menthetetlenné tette az ekhókat, és én olyan mérges lettem, emlékszem! Milyen jó volt ilyesmiért mérgesnek lenni. Természetesen a megbízóimat is felzaklatta a mintavesztés, és én már ott elhatároztam, hogy panaszt teszek maguknál, azért az intézet sem engedhet meg magának mindent. Olyan kibaszott dühös voltam!

És most? Most azt se tudom, számítanak-e többé a restaurált emlékhangok. Számít-e még valójában bármi.

A családot kiküldték az udvarra, engem pedig a kiürített konyhába vezettek. Nem telefonálhattam. Nem értettem, mi történik. Sokáig kellett várakoznom, és a két ügynök a Kalapácstól még a mosdóba sem engedett ki.

Nekiálltak felcsévélni a konyha hangjait, pedig egyáltalán nem volt magas a zajszint. Természetes napi ekhók voltak csak a levegőben. Egy becsapott hűtőajtó csattanása. Cipőkopogás. Egy kisgyerek nyafogása, hogy „apa, nem akarok iskolába menni”. Törmelékek. Nem voltak összefüggő párbeszédek, legfeljebb a főzés idegesítő zajai, mint a késkopogás vagy a főzővíz bugyborgása. Tuti, hogy a biztonsági határérték alatt volt a zörej. Ők mégis bekapcsoltak egy ipari csévélőt, és kitakarítottak, ahogy az intézet szokott. Ettől még mérgesebb lettem. Hogy merik úgy kezelni ezeket az ekhókat, mint a parkban eldobott szemetet, vagy a gyomot? Veszekedni kezdtem velük, hogy ezek a hangok az életünk lenyomatai, semmi szükség eltörölni őket. De őket nem igazán hatotta meg a kifakadásom, rögtön felcsévélték azt is, eltüntették a tiltakozásomat, amíg végre csend lett.

Úgy másfél-két óra múlva érkezett meg Gratz ügynök. Akkor… akkor találkoztunk először. Azonnal tudtam, hogy a Kengyeltől jött. Kicsit meg is ijedtem: na, most aztán bajban vagyok, miért küldött ide az intézet valakit a Kengyeltől? Anyám ezzel riogatott egész gyerekkoromban. Rettegett attól, hogy a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet megfigyel minket. Tudnom kellett, hogyan ismerjek fel egy ügynököt. Nem hagyhattam ott a beszélgetéseimet a buszon, a játszótéren, az iskola udvarán, mert biztos összegyűjtik az ekhóinkat. Egyszer azért rángatott vissza a boltba a diktafonnal, mert elfelejtettem felcsévélni a köszönésemet a pénztárosnak, amikor vettem egy tábla csokit.

Szóval megijedtem. Azt hittem, valamelyik restaurálási munka során tártam fel olyat, amire az állam rá akarja tenni a kezét. De nem jutott eszembe egy gyanús ügy se. Legtöbbször családi emlékeket mentek meg.

Gratz csendesen mozgott. Csendesebben még maguknál is. Nem hallottam a lépteit a csempén, amikor belépett a konyhába. Nem csörgött a kulcsa a zsebében. Nem súrlódott hozzá a kabátja a nadrághoz. Nem hagyott maga után ekhót.

Leült a konyhaasztalhoz, és kiküldte a két ügynököt a Kalapácstól. Elnézést kért, amiért megvárakoztatott. Én dühös voltam, főleg a tönkretett hangminta miatt, de a várakozás miatt is. Követeltem, hogy vegyünk fel hivatalos panaszt. Nem nagyon akart foglalkozni ezzel. Azt mondta, hogy amiről szó lesz, az fontosabb egy kisbaba elveszített nevetésénél. Nem érdekli, milyen ekhókat ástam ki a fürdőkád mélyéről.

És akkor… megmutatta azt a hangot. Akkor hallottam először. Elővett egy kazettát, betette a lejátszóba. Fejhallgatót adott rám, hogy senki más ne hallhassa. Nem engedte, hogy én hozzáérjek. Ő igazgatta el. Eltűrte a hajamat az útból.

Valami olyasmit mondott: „Leonora, amit most mutatok önnek, szigorúan titkos. Nem beszélhet róla senkinek. De valószínűleg nem is lesznek szavai rá, hogy le tudja írni.”

Az a hang… Nem is tudom. Igaza volt Gratznak. Nincsenek szavak rá, hogy leírjam.

Az óceán. Először azt hittem, az óceán hangja. Nem a csendes, nyugodt vízé, hanem egy cunamié. Olyan erősen robajlott, mintha gigatonnás víztömeg zúdult volna ki a szárazföldre, hogy elsöpörjön mindent. Egyszer olvastam, hogy sokkal több embert kell kimenekíteni a cunami után azért, mert nem bírja elviselni a hátramaradt ekhókat, mint maga az áradás miatt. Ez is ilyen hang volt, de valahogy fémesebb. Lüktetőbb. Forróbb. Csupa basszus, mély, morajló, ropogó, pusztító dübörgés. Vibrálni kezdett tőle a koponyám. Megrezegtette a csontjaimat. Összeszorította a bordáimat. Az erek lüktettek a bőröm alatt, pont olyan ritmusra, ahogy az a hang robajlott a fejhallgatóban. Az emberi test csodálatosan vezeti a hangot. Az a rettenetes, szaggató morajlás örökké a részem lesz. Ha valaki felnyitná a hasamat egy műtéthez, ki tudná szedni ezt a hangot a hasüregemből. Ha valaki megfúrná a csontomat, ez vibrálna a csontgerendák között. Ezt már soha egyetlen másik hang sem lesz képes kimosni belőlem.

És amikor ezt megértettem, könny futott le a szememből. Ez nem egy cunami. Ez valami annál is erősebb. Mintha egy egész város dőlne össze. Mintha beomlana a szárazföld, és elnyelné az óceán. Mintha tektonikus lemezek mozgása rajzolná át a kontinenst.

És akkor rádöbbentem, hogy ez egy robbanás. Hatalmasabb és pusztítóbb robbanás, mint amit valaha hallottam.

Levettem a fejhallgatót. Nem bírtam tovább elviselni azt a hangot. Azt sem tudom, meddig hallgattam, néhány percig, vagy akár egy óráig is ültem ott. Azt hiszem, sokkot kaptam. Gratz nem tűnt meglepettnek, mintha pontosan erre számított volna, mintha eddig mindenki így reagált volna a felvételre, akinek csak megmutatta.

Azt kérdeztem: mi történt? Mi robbant fel? Megtámadtak minket, háborúban állunk?

Ő megrázta a fejét, elvette a kazettát.

Kevesebbet árult el, mint amennyit tudott. Annál biztosan kevesebbet, hogy én felelősen elvállalhassam ezt a küldetést.

Igen, történt egy robbanás.

Nem, nem tudják, hol.

Lehet akár természeti képződmény, felgyülemlett gázoktól berobbanó barlang.

Lehet baleset, egy túlhevült kazán egy erőműben.

És igen, természetesen lehet szabotázs is. Lehetséges, hogy valaki robbanószert használt.

Valahol a Lumina-hegyek között történt néhány napja.

Az a robbanáshang azóta is ott visszhangzik.

Egy egész kantont kitelepítettek. Nyolcvanezer ember talán soha nem térhet vissza a lakhelyére.

És csakis úgy lehet felcsévélni az ekhóját, ha valaki megtalálja a gyökerét, és kitakarítja.

Ha nem sikerül, a hangerőből ítélve akár két-háromszáz évig is ott maradhat a Lumina-csúcsok között, mire természetes módon elenyészik.

Annyi kérdésem lett volna, de ő esélyt sem adott, csak hadarta a tudnivalókat. Úgy beszélt, ahogy később mindig magyarázott: sürgetőn, kicsit okoskodón. Mennyire bosszantott! Ha közbe akartam kérdezni, csak még jobban hadart.

Azért értettem a probléma súlyát. Persze hogy értettem. Egy ekkora szonikus katasztrófa… óriási kár az államnak. Nyolcvanezer ember. Elképzelni is szörnyű.

Épp ezért tiltakoztam, hogy nem én vagyok a megfelelő ember erre a munkára. Ugyanúgy elmagyaráztam Gratz ügynöknek, mint az előbb magának, hogy egy hangrestaurátornak nem sok hasznát veszi ilyen helyzetben. Ez precíziós munka. Nem robbanásokra van kitalálva. Akit keres, az bizonyára a másik Leonora Bohr, az anyám, az audioobjektifikálás professzora, és aki a témában vagy százharminc tudományos publikációval rendelkezik. Szívesen megadnám az elérhetőségét, de nem tartjuk a kapcsolatot. Hét éve láttam utoljára. Próbálkozzon az egyetemnél, hátha velük szóba áll.

De Gratz pontosan erre számított. Azt mondta, nem tévesztett össze senkivel. Nagyon is tisztában van a köztünk lévő különbséggel, sőt, abból a százharminc publikációs anyagból vagy negyvenet olvasott is. Ő is régóta próbál az anyám nyomára bukkanni. És bízik benne, hogy én segíthetek neki megtalálni.

Akkor kezdett összeállni. A Kengyel. Egy robbanáshang. Az anyám. Akkor ijedtem meg először igazán.

Megkérdeztem Gratzot, mivel vádolják az anyámat. Ő azt mondta, nem akarja egyelőre semmivel vádolni. Bár az, ahogyan mondta, az igenis vádló volt. Rohadtul vádló. Szerinte megvan az esélye, hogy az idősebb Leonora Bohrnak köze van a robbanáshoz. És ha megtaláljuk őt, azzal megtaláljuk a robbanás gyökerét is.

És akkor elővette azt a képeslapot. Biztos lefoglalták ezt is, nincs értelme eltitkolnom. Tudják, a Lumina-csúcsokat ábrázolja. Dús, zöld legelő, kolompos tehén, bűbájos házikók muskátlikkal az ablakokban. És a távolban négy hósipkás, égbe vesző Lumina-csúcs. A hátán aláírás és dátum nélkül az anyám kézírása: „Leoni, fuss! Kinyíltak a krókuszok.”

Gratz tudni akarta, mond-e ez nekem valamit. Az égvilágon semmit nem mondott. Úgy hangzott, mint valami titkos jelzés, valami kód, amit megbeszéltünk, hogy majd elküld nekem, de soha nem beszéltünk meg semmilyen kódot, és fogalmam se volt, mit akar a krókuszokkal. De azon a képeslapon az anyám kézírása szerepelt. Hét év után üzent nekem. Azon már meg sem lepődtem, hogy a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet megfigyeltetett, és hamarabb kiürítette a postaládámat, mint hogy hazamehettem volna.

A Lumina-csúcsokat néztem a képeslapon. A körmömmel kapargattam, és az a kaparászó hang ott maradt a szobában, egyre gyarapodva, egyre erősebben, ez a dagadó ekhó, amit majd a családnak kell felcsévélnie. Mintha egy apró egér szorult volna a falba, és próbálná kikaparni magát onnan.

Mondhattam volna nemet? Nem tudom. Lehet, hogy most börtönben ülnék szonikus bűnelkövetésért. Bizonyos hangok jobban megrémisztik az államot, mint más hangok. A robbanás hangja is ilyen. A fegyverlövés. A sikolyok. Egy tüntetés dühös skandálása. Meg az is, ha egy egyszerű hangrestaurátor azt mondja: „Nem.”

Szeretném, ha tudnák. Nem a képeslap miatt mentem. Nem az anyám miatt. Nem is kényszerítésre vagy félelemből. A robbanás miatt vállaltam el a feladatot, ami még mindig ott dübörgött a csontjaimban, és ha a kezemet a szívemre tettem, ott vibrált belül, mintha lenyeltem volna egy földrengést.

Nem mintha ez változtatna bármin.

ELSŐ KAZETTA

Április 14.

Egy hotelben ülök Fuchsburgban. Nem egy nagy szám hotel, az a fajta, ahol direkt olyan színű szőnyeget választanak, amiből könnyű kiszedni a különböző testnedvek foltjait, mint a hányás, a sperma és a vér. A nevét csak a szappan csomagolásáról tudtam meg. „Napfényes horizont.” Az én napfényes horizontomat persze pont takarja a tűzfal, és ablakot se tudok nyitni, mert a kilincset leszerelték. A telefont kitépték a falból. Még a végén felhívnám a portát, és rendelnék egy adag ecetes krumplisalátát.

Attól félnek, megszököm. Talán van mitől félniük.

Az a két fickó a Kalapácstól az ajtó előtt őrködik. Az egyik folyton röhögcsél, mintha a hangrestaurátorok fogva tartása a világ legviccesebb munkája lenne, a másik néha dobbantgat, hozzá-hozzáüti a bakancsát az ajtóhoz, mint aki unatkozik. A hotel küldött fel vacsorát, ők meg átvizsgálták a zsúrkocsit egy detektorral. Pity, pity, pity. Komoly arccal, koncentrálva. Jó, hogy nem túrták át a borsót, nincs-e benne lehallgatókészülék.

Velem nem nagyon beszélgetnek. Nem engednek haza, hogy összeszedjem a cuccomat. Nem telefonálhatok. Hiába kértem, hogy legalább Franz bácsival beszélhessek, valakinek meg kell etetnie a macskámat, szólnom kell neki Káposzta miatt. Szeretném jegyzőkönyvbe venni, hogy ha Káposztának bármi baja lesz, az a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet felelőssége.

Ki a fene ez a Konstantin Gratz? Ideadta a névjegyét. Nem tudom, minek. Mint egy szabó, vagy egy fogorvos, aki kuncsaftot próbál szerezni. A nevén kívül csak annyi áll rajta, „akusztikus specialista”, akármit is jelent ez, alatta a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet logója, a hallócsontocskák sorban egymás után: kalapács, üllő, kengyel. Ez a két fickó az ajtó előtt biztos a Kalapácstól jött. Nem félek tőlük. Igazából tetszik, hogy két mogorva férfit kellett ideküldeniük, hogy egy hatvankét kilós nőt őrizzenek, akinek a legveszélyesebb fegyvere a hangrögzítő doboza. De Gratz más. Ő akusztikus specialista. Legalább az Üllőtől, de inkább a Kengyeltől jöhetett, ha már kijelölték egy olyan megbízatásra, amire vastagabb titoktartási nyilatkozatot kellett aláírnom, mint egy botanikai lexikon.

Azt mondta, napokig, akár hetekig távol lehetünk. Készüljek fel rá. És ettől már egy kicsit félek. Milyen robbanás történhetett a Luminákban, amit hetekig tart eltakarítani?

Én meg itt ülök ebben a nyomorult hotelszobában, a naplemente tűzfalra vetült narancsos fényeit bámulom, és még a kérdéseimre se hajlandóak válaszolni.

Nincs nálam semmi, csak a diktafon, amit az intézet adott. Van hozzá egy övre csatolható tok, és egy meglepően jó minőségű gégecsöves fejmikrofon. Meg egy halom kazetta, hogy terepnaplót készítsek.

Hát tessék. Itt a terepnaplóm.

Furcsa, hogy pont a Lumina-csúcsokhoz megyünk. Gyerekkoromban majd’ megvesztem, hogy odamehessek. A téli szünetben a legtöbb osztálytársamat odavitték síelni. Lesülve tértek vissza, csak a szemük környéke maradt fehér a síszemüveg alatt. Vakító hegycsúcsokról meséltek, meg a hüttében kapott gőzgombócról, és hogy szaunázás után legjobb a ropogós, szűz hóba vetni magad egy szál fürdőruhában. Anya szerint a síelés időpocsékolás, úgyhogy én sose mehettem.

Aztán egyszer mégis elvitt magával a Luminákhoz. Tavasz volt, rég zajlott az olvadás, szóval kicsit csalódott voltam. Ilyenkor olcsóbb a szállás, mondta, nincsenek dugig a hütték, nem kell síléccel vesződni. Valószínűleg fogalma sem volt, hogyan kell ék alakban lebotorkálni a hegyről anélkül, hogy kitörje a nyakát. Szóval tavasszal mentünk. Maximum, ha egyszer elvitt kirándulni. Egy túl nagy távcsövet akasztott a nyakamba, hogy keressek vele mormotákat a távolban. Aztán másnap leültetett a fogadó asztalához, elém borított egy ezerdarabos kirakóst. Legyek jó kislány, foglaljam le magam. Vett nekem egy bögre melanzst, meg hagyott egy marék aprópénzt, hogy rendeljek knédlit ebédre. A kirakós szegélyét építgettem egész délelőtt, és fogalmam se volt, hol jár az anyám.

Estefelé jött vissza. Ahogy belépett a hütte ajtaján, emlékszem, egy férfi követte szorosan. A csípőjén tartotta a kezét. Ő meg a férfi nyakába nevetett, lehúzta a kesztyűjét, és megpaskolta vele az arcát. Emlékszem a gyomromban a forróságra. Arra gondoltam, ez a férfi biztosan az apám. Annyi év után… végre látom az apámat. Még a nevét sem tudtam, egyetlen fiatalkori képén kívül fotót sem láttam róla. Gyakran kerestem az ekhóit a lakásban. A kanapé alatt hasaltam, fülemet a parkettre szorítva, hátha sok-sok évvel ezelőtti férfinevetést találok benne. Bebújtam a fürdőszobaszekrény mögé, vagy felhajtottam az ágymatracot, és alatta hallgatóztam. Legalább egy torokköszörülést. Káromkodást, ahogy a konyhacsap alatt a strangot szereli. Egy sóhajt. De sosem találtam semmit. Apa magával vitte az összes ekhót.

Persze hogy azt hittem, hogy a férfi, aki az anyám derekát fogdossa, biztosan az apám. Hiszen ezért utaztunk el a csúcsokhoz! Hogy végre, életemben először találkozhassak vele! És persze hogy tévedtem. A fickó egy helyi idegenvezető volt, aki elvitte anyámat valami különösen szép magashegyi kilátóba. Aznap reggel ismerte meg.

Anya odajött hozzám, elvett egy szelet gyümölcskenyeret a tányéromról. Megpaskolta a fejemet: de szépen haladtál a kirakóban. Aztán felment azzal a férfival a szobánkba, biztos egy újabb, különösen szép magashegyi kilátót megmászni. Éjfélig ki se jöttek onnan. Én a hütte társalgójának a kanapéján aludtam, amikor anya lejött, a vállamat rázogatta, hogy most már mehetek fürdeni. Azt mondta, ne haragudjak. Megkérdeztem, megyünk-e holnap kirándulni megint, de anya a fejét csóválta, jaj, Leoni, nem fog ez most menni. Az idegenvezető olyan helyekre visz el, ami kislányoknak még veszélyes. Anya dolgozik, oké?

Oké. Mi más lenne? Oké. Mindig oké. És most megint itt vagyok. Csak légy jó kislány, menj anyád után a Luminákba.

Legalább hagytak volna itt, a hotelszobában egy doboz kirakót, bassza meg, amíg várakoznom kell.

Késő este az egyik ügynök egy papírt csúsztatott be az ajtó alatt. Annyi állt rajta: „Reggel 6-kor indulnak.”

Április 15. Már majdnem 11 óra.

Megálltunk pihenni egy benzinkútnál, és Gratz bement kávéért, sós perecért, meg ki tudja, miért, amivel az állami ügynökök működnek, miközben eltörlik a számukra nemkívánatos hangokat. Én nem kértem semmit, csak járok egyet. Hiába jöttünk egy csúcskategóriás terepjáróval, mégis beállt a derekam, ki kell ropogtatnom.

Innen már látszanak a Luminák. Van egy kis köd, de így is kivehetőek. Egy, kettő, három, négy. Az egyik egészen magas, körülötte három kisebb, fogazott hegy. Élesek, mintha lándzsához kifaragott kő szerszámok volnának.

Próbáltam aludni a kocsiban. Összehajtogattam a pulóverem, és az ablaknak dőltem, csak a rázkódásból éreztem meg, amikor ráfordultunk az autópályára. Fáradt is voltam, de főleg azért csináltam, hogy ne kelljen beszélgetnünk. Nem mintha Gratz annyira erőltette volna.

Reggel felvett a hotelnél. Hat után, kicsit késett. Hallgatott valamit, az egyik füle szabadon hagyva, a másikon fejhallgató. Csak úgy intett nekem a lépcsőnél, hogy jöjjek, mozgás, pakoljam be a csomagjaimat. Nem mintha lettek volna csomagjaim. Egy váltás ruha se volt nálam. Épp szóvá akartam tenni, hogy ez így nehéz lesz, amikor észrevettem a hátsó ülésen a saját hátizsákomat. Azonnal felismertem, rajta volt a múltkori reptéri szalag. Szép. Ezek szerint betörtek a lakásomba, és összepakolták azt, amire szerintük szükségem van, anélkül, hogy megkérdezték volna, mire van szükségem. A kulcsomat se kérték el. Megoldották maguknak. A szigorú állami ügynökök a csipkés fehérneműim közt turkáltak, és tampont kerestek a fürdőszobaszekrényemben.

Megkérdeztem Gratztól, mi van a macskámmal. Egyáltalán bezárták az ajtót, vagy Káposzta kiszökhetett a gangra, figyeltek rá közben? Ő elemelte egy pillanatra a fejhallgatót, felvonta a szemöldökét, mintha bosszantanám, és lerázott, hogy fogalma sincs, nem ő intézte a felszerelést. Majd telefonál miatta. Mire válaszolhattam volna, a vállával már visszaigazította a fülest, és a csomagtartóban pakolászott. Tele volt hangtechnikával. Ez nem lepett meg. Az viszont igen, hogy sátort, hálózsákokat és egy csomó hegymászó-felszerelést halmoztak mellé, amiknek igazából a nevüket se tudom, de rohadtul ajánlom, hogy ne kelljen sziklát másznunk.

Nem akartam beszélgetni vele. Amúgy is azt a kazettát hallgatta vezetés közben egész délelőtt. A kocsi ablakának dőlve azért megfigyeltem. Van pisztolya, de rejtve viseli. A gyapjúpulóvere alatt, ami pont úgy néz ki, mintha a nagymamája kötötte volna neki. Nem akarok ilyenekre gondolni. Hogy még az állami ügynököknek is van nagymamájuk. Miután elnémít egy tüntetést, felcsévéli és dobozba zárja a dühös tiltakozók hangjait, hogy ne juthasson el a többiekhez, és ne dagadhasson a kis ellenállás hatalmassá, hazamegy a nagymamájához, aki kötött gyapjúpulóverrel várja.

Gratz egyébként meglepően fiatal, legfeljebb harmincöt lehet. Ha ilyen korán felküzdötte magát a Kengyelig, igazán elszánt ügynök lehet. Még őszülni sem kezdett, és máris olyan közel jutott az állami fülkürthöz, hogy egyenesen a kancellária fülébe suttoghat. Kíváncsi vagyok, mivel érdemelte ki. De akármit is tett, akárkiket köpött be, áldozott fel, hallgattatott el végleg, épp elég okot ad arra, hogy ne bízzak benne. Titkol valamit. Sokkal többet tud erről az egészről, mint amennyit hajlandó elárulni. És egyáltalán nem tetszik, hogy az anyámat is belekeverte.

Hm. Már jön is. Kávé, sós perec, gumicukor. A nagymamája biztos a fejét csóválná, milyen egészségtelenül étkezik.

Konstantin Gratz

Hoztam magának kávét meg szendvicset, Leonora. Muszáj valamit ennie.

Leonora Bohr

Telefonált a macskám miatt?

Konstantin Gratz

A kollégám már elvitte a bácsikájához. Jöjjön, sietünk. A következő állomás Westein. Onnan már hallható lesz a robbanás.

Westein. Délután 1 óra.

Ez… hihetetlen. Nem tudom, mire számítottam, de az áradat brutális. Westein máskor biztos egy álmos kisváros, macskaköves főtérrel, barack- és pisztáciaszínű házakkal, óratoronnyal és rétesesbódékkal. Valószínűleg évente egyszer van itt bármi élet, mondjuk, egy őszi sajtfesztiválon. Most viszont… dugig van. Mindenütt katonai sátrakat állítottak fel. Fegyveresek terelik a hömpölygő tömeget, akik vízért vagy orvosi segítségért állnak sorba. A medikussátor előtt őrült hosszú sor kígyózik, az emberek a csomagjaikon ülnek, fülükben gyógyszeres vattacsomók. Fél-egy napot is várniuk kell talán, mire valaki rá tud nézni a gyerekükre. Egy ilyen hang után a maradandó halláskárosodás szinte garantált. Sokan biztos meg is süketültek.

Ez a kitelepítési zóna. Ide menekítették annak a nyolcvanezer embernek egy részét, akik nem maradhattak a hegyekben. Akiket elűzött a robbanás felfoghatatlan ekhója.

Igaza volt Gratznak, innen már tényleg hallani. Most még… csak egy morajlás. Nem hangosabb egy mosógépnél, ami a bezárt fürdőszobaajtó mögött épp centrifugálni kezd. Aludni is lehetne mellette, az agy még képes kiszűrni ezt a halk, monoton ropogást. De hamarosan igazán dübörögni fog. Csak autózunk egyre közelebb, bele a robbanásba.

Gratz adott valami spéci fülvédőt. Egy csomó kütyüvel indította útnak az intézet, nehogy megőrüljünk, ha heteket kell idekint töltenünk. Még csak felpróbáltam, igyekszem megszokni. Furcsa érzés viselni, kicsit bedugul tőle a fülem, mintha méz csorgott volna bele. A kazettalejátszó kábelét is tudom csatlakoztatni hozzá, hogy ne kelljen cserélgetnünk a füleseket. A zajszűrő tompítja a basszust, tudom szabályozni, milyen frekvenciákat engedjen be – beszédet, közeli zörejeket –, de így is, úgy is ott marad a morajlás. Akármit is csinálunk, hallani fogjuk a robbanást.

Gyerekek játszanak a szökőkút mellett, ahova máskor turisták dobnak be aprópénzt, hogy visszatérjenek ide. Egy kitömött zoknival dekázgatnak. A kirakatok előtti passzázson kartondobozokra ágyaztak meg maguknak az emberek, a katonáktól kapott hőtartó fóliákba takaróznak. Egy fegyveres engem is megállított, mutogatva magyarázta, hol kell regisztrálnom, hogy ételt kaphassak, de én jeleztem, hogy nem maradok itt.

Mindenütt táblák: „Pszt. Tartsd a zörejt 90 dB alatt.” Elég nagy kérés az ennyi embernél. Hiába zakatolnak folyamatosan az ipari csévélők, hogy eltakarítsák ezt a rengeteg ekhót, az itteni zsivaj olyan erős, mint egy vonatpályaudvaron, ahonnan sosem lehet teljesen eltüntetni a zakatolást meg az utasok zajait.

Pillanat, mutatom.

[…motorzaj… …ez fáj, anya, fáj… …csattanás… …dübörgő lábak… …tudsz még szerezni vizet?… …ah, nem aludtam semmit éjszaka… …csörömpölés… …fémes zajok… …egy kipufogó durranása… …kérem, tartsa a sort, ismétlem… …haza akarok menni… …gyereksírás… …földre puffanó csomagok… …add már ide, baszd meg, az az enyém, nem hallod, baszd… …gerjedő mikrofon… …légyszi, légyszi…]

Nyolcvanezer ember. És nyoma sincs a hírekben. A benzinkútnál megnéztem az újságosállványt, és semmi, a címlapon egy autópálya frissen átadott szakaszát ünnepelték. Lehetetlen, hogy ne jusson el a sajtóig. Nem tudok másra gondolni, csak hogy a Hang- és Zörejfelügyeleti Intézet blokkolja a híreket. Elérhetetlenné tette a telefonhálózatot, blokádot vont a terület köré, nem tudom, talán hogy senki ne terjeszthessen pletykákat. El akarják titkolni, mekkora blamázs, hogy egy robbanáshang lakhatatlanná tett egy egész kantont. Nem tudom, meddig lehetséges. Meddig tarthatják fenn ezt a… mesterséges csendet. De most már értem, miért küldtek ide minket. Hogy minél gyorsabban eltakarítsunk.

Gratz vagy egy órája elment, valami papírokat meg engedélyeket intéz. Én meg itt keringek a menekültek közt, és olyan tehetetlennek érzem magam. Egy kislány szörnyen sír az árkádok alatt. Befogja a fülét, mintha még mindig a robbanást hallaná. Bár nem tudom, hall-e még, vagy… megsüketült, és a fájdalom miatt sír. Az anyja az ölében rázogatja. Vér szárad a gyerek nyakán. Kétoldalt a füléből csoroghatott le. Nem bírom nézni.

A picsába… még mindig remegek. Odamentem hozzá… a kislányhoz, ahhoz a kislányhoz, aki az előbb annyira sírt. Muszáj volt odamennem. Levettem a fülvédőmet, és rátettem a gyerekre. Nem gondoltam át, ez tűnt helyesnek. Ő úgy meglepődött! Felnézett rám azokkal a nagy, kisírt szemekkel, mintha már nem is emlékezne rá, milyen a csend. Az anyja tovább rázogatta, és a kislány elhalkult. A sírásának az ekhója ott maradt az árkádok alatt, mintha még mindig sírna, de a szája nem görbült le többé. A csend megnyugtatta. Először a robbanás, aztán most a menekültek zsivaja, hát persze hogy kiakadt. Mondtam neki, hogy minden rendben lesz. Ott maradt az ekhóm, az a megnyugtató hang, hogy minden rendben lesz, minden rendben lesz, és az anyukája is elmosolyodott egy kicsit.

Aztán a semmiből ott termett Gratz. Rám förmedt, hogy mi a szart művelek. Nem osztogathatom el a felszerelést. Egyetlen zajszűrős fülvédőm van. Ezzel kell kihúznom a teljes küldetés alatt. Visszakérte az anyától, aki persze azonnal visszaadta, merne nemet mondani egy hivatalos személynek, és hiába ellenkeztem, visszanyomta a kezembe.

Szeretném jegyzőkönyvbe venni, hallják? Így kezeli az alkalmazottjuk a civileket. Én kurvára nem akartam annyiban hagyni, de Gratz terelni kezdett a kocsi felé, hogy indulnunk kell, sötétedés előtt el kell érnünk valami hülye szállásra. A gyerek újra zokogni kezdett. Hallottam a friss zokogást az ekhók között. Vissza akartam fordulni, de Gratz a karomba markolt, vegyük ezt is jegyzőkönyvbe, a kocsi felé rángatott, úgy tett be az anyósülésre, mint egy csomagot. Rám zárta az ajtót. Én sikoltottam, hogy nem normális, hát egy gyerektől sajnálja a fülvédőt, hogy mi a picsa baja van, és most itt várok ebben a kurva kocsiban, amíg ő azokat a szaros engedélyeket intézi. Még mindig remegek.

Én nem akartam idejönni. Ez őrület. Én nem… nem akarom ezt az egészet.

Konstantin Gratz

Ne haragudjon, Leonora.

Leonora Bohr

Soha többé ne érjen hozzám, megértette?

Konstantin Gratz

Sajnálom, én… megijedtem, és rosszul reagáltam. Nem bírná ki a hegyekben, ha elajándékozza a fülvédőjét. Ebből nincs másik. És nem lakossági használatra készült.

Leonora Bohr

Csak tenni akartam valamit. Magát nem zavarta? Az a rengeteg ember… olyan tehetetlennek éreztem magam.

Konstantin Gratz

De hát pont ezért jöttünk. Nemcsak az az egy kislány számít magára, hanem sok ezer másik is. Most azzal segítünk, ha megkeressük a robbanás forrását, és felcsévéljük.

Leonora Bohr

Oké.

Konstantin Gratz

És tudom, hogy ezzel nem teszem jóvá. De bementem a katonai sátorba, és szereztem egy rendes füldugót annak a kislánynak. Meg egy orvost, aki soron kívül ránéz.

Leonora Bohr

Nem kell itt jóemberkednie, Konstantin.

Konstantin Gratz

Amúgy… nem muszáj járatnia a kazettát a kocsiban. Tökéletes hangelnyelés van az alvázban, nem fog ekhókat hagyni.

Leonora Bohr

Azért én jobban érzem így magam. Ki tudja, mire használná fel a mondataim töredékeit. Maguk így szokták, nem? Felcsévéli az ekhóimat, aztán összevág belőle egy olyan vallomást, ami magának tetszik.

Konstantin Gratz

Nincs túl jó véleménnyel az intézetről.

Leonora Bohr

Vajon miért.

Konstantin Gratz

Nézze. Nem kell szeretnie ezt az egészet. Csak menjünk fel a csúcsokhoz, keressük meg a robbanást, és csévéljük fel, hogy végre csend legyen.

Leonora Bohr

Ja. A csend az jó lenne.

Konstantin Gratz

Kér gumicukrot?

Leonora Bohr

Hogy mi van?

Konstantin Gratz

Van savanyú is.

Leonora Bohr

Az utat nézze, ne a zacskóval csörögjön.

Konstantin Gratz

Nyugi, itt aztán semmi sincs, legfeljebb egy mormotát tudnék elütni.

Leonora Bohr

Nem akarom, hogy elüssön egy mormotát.

Konstantin Gratz

Nem fogok. Na, próbálja ki a zacskóval. Kapcsolja ki a diktafont, csörgesse meg, és nézze meg, marad-e ekhó utána. Nem kíváncsi?

Leonora Bohr

Jó. Adja ide.

[…zacskócsörgés…]

Konstantin Gratz

Kapcsolja ki a diktafont, csinálja úgy.

(…)

Leonora Bohr

Azt a… ez milyen technológia? Miért nem elterjedtebb? Miért egy ügynök a Kengyelből furikázik egy csúcsszuper hangelnyelő terepjáróval? Miért nem mentőautókba teszik?

Konstantin Gratz

Ha rajtam múlna, higgye el, mentőautóba is tennék. Talán előbb-utóbb fogják is.

Leonora Bohr

Azért, mert adott gumicukrot, meg felvág a kocsijával, még nem leszünk barátok.

Konstantin Gratz

Nem is várom. Megyünk tovább egy órát ezen az úton. Látja ott… azt a kilátópontot? Akarok néhány mérést végezni, mielőtt elfoglaljuk a szállást.

Leonora Bohr

És akkor végre elmondja, mi folyik itt?

Konstantin Gratz

Mire gondol?

Leonora Bohr

Mi ez az egész? Mi köze van az anyámhoz? Miért én ülök itt magával?

Konstantin Gratz

Bohr professzor asszony munkássága évek óta az intézet megfigyelése alatt áll.

Leonora Bohr

Maguk komolyan megfigyelték az anyámat?

Konstantin Gratz

A tevékenységének természete sajnos elkerülhetetlenné tette.

Leonora Bohr

Ugyan már! Egész gyerekkoromban ezt hallgattam. Anyám rettegett attól, hogy megfigyelik, mindenki paranoiásnak nézte. Franz bácsi azt mondta, egy szót se higgyek abból, amit összehord, erre, baszki, kiderül, hogy tényleg! Végig igaza volt! Az anyám… nem végzett veszélyesebb kutatásokat, mint bárki az egyetemen.

Konstantin Gratz

Biztos ebben? Tudja egyáltalán pontosan, mivel foglalkozik az édesanyja?

Leonora Bohr

Hát… egyetemen már első évben vizsgáztam az objektifikációs elméleteiből. Gyerekként meg nem sokat értettem belőle. Csak annyit láttam, hogy hangokat tud hozzákötni a tárgyakhoz. Képes az ekhót rögzíteni akár egészen kicsi felületen is. Mintha hozzáragasztaná. Ott volt például a kulcscsomóm. Ha megcsörrent, anyám hangján szólt: „Leoni, kilencre gyere haza.” Vagy… nem léphettem át a szobája küszöbét. Nem szaglászhattam a hálójában, és ahogy reccsent a küszöb, anyám hangján rivallt rám: „Takarodj ki, megmondtam!” Akkor is, ha nem volt otthon. Tudtam, hogy másoknak nincsenek ilyenjeik az osztályban, de ártalmatlannak tűnt. Most is annak tűnik. Emiatt figyelték meg?

Konstantin Gratz

Bohr professzor asszony kutatásai messzire vezetnek. De természetesen ezek titkosított információk.

Leonora Bohr

Jaj már, akkor minek íratták alá a titoktartási nyilatkozatot? Jó, akkor csak azt mondja meg: köze van a robbanáshoz?

Konstantin Gratz

Ezt addig nem tudom megmondani, amíg meg nem találtuk a robbanás gyökerét.

Leonora Bohr

De valamiért ezt feltételezik. Hogy az anyám… kísérletezett valamivel? Elrontott valamit? Ettől keletkezett a robbanás? Vagy… vagy azért történt a robbanás, hogy maguk, az intézet elhallgattassa? Takarítanak az anyám felfedezései után, ezért jöttünk?

Konstantin Gratz

Leonora, kérem, ebbe ne menjünk bele.

Leonora Bohr

Jogom van tudni. Azt feltételezi, hogy… ha megtaláljuk a robbanás gyökerét, ott lesz az anyám is? Azt akarja mondani, hogy… az anyám talán… meghalt?

Konstantin Gratz

Csak… végezzük el a méréseket, jó? Egyelőre én sem tudok többet, mint ön. Emlékszik a képeslapra? Azzal a festőien giccses legelővel? Ott. Az a falu az a völgyben. Ruchsweit. A bélyegző szerint ott adták fel. Az anyja egész biztosan járt ott öt napja. És ez a legjobb nyom, amin elindulhatunk.

Első vizsgálat. Délután 15:34.

Ruchsweit felett vagyunk egy kilátóponton, 1540 méteren. A vizsgálatot végzi Konstantin Gratz és Leonora Bohr.

Megerősítjük, hogy a robbanás ekhója a régióban jelen van, jól hallható, és kifejezett. A felszíni mérés 141 dB-t mutat. A mi szubjektív érzékelésünk ennél jóval gyengébb, a fülvédő a csontvezetést is tompítja kicsit, de ha a legmagasabbra állítom a zajszűrését, akkor is hallom a morajlást. A robbanás őrjítő, folyamatos, monoton zakatolás. Huszonkét perce vagyunk itt, de máris cseng a fülem. Mindketten nyomásérzést tapasztalunk a mellkasunkon, mintha egy erős kéz nehezedne a bordáinkra. Ha levenném a fülvédőt, perceken belül halláskárosodást szenvednék. Nem véletlenül szakadt ki a dobhártyájuk a kitelepítetteknek.

Nem tudom, mennyire zavaró a felvételen, ez egy elég jó mikrofon, de biztosan így is beszűrődik a robajlás, meg kell majd tisztítani tőle a hangsávot.

A terület életvitelszerű lakhatásra alkalmatlan. Ismétlem: a terület lakhatásra alkalmatlan.

A hipotézisalkotáshoz különböző helyeken elvégzett mérésekre lesz szükségünk, de az eddigi gyors hanghullámvizsgálatok azt mutatták ki, hogy a hullámok terjedési irányából és sebességéből nem fejthető vissza a robbanás origója. Vagyis: fogalmunk sincs, hol és mi robbant fel. A hullámok nem úgy terjednek, mint egy vízre ejtett levél körül a gyűrűk, szabályosan, az origótól távolodva. A Luminák úgy viselkednek, mint egy akusztikai tükör vagy egy rezonátor. A hegyek által körülvett völgy leginkább egy hangtálra hasonlít: a sziklafalak visszaverik a hanghullámokat, amelyek a völgyben megülnek, képtelenek távozni. Beleszorulnak. Úgy képzeljék el az ekhót, mint egy csapdába esett seregélyrajt, amely nem tud kirepülni innen, viszont összevissza csapdosva újra és újra nekirepül a falnak, és ezzel újabb és újabb ekhókat hoz létre. Elképzelhető, sőt, fel kell készülnünk rá, hogy a következő napokban a zajszint emelkedni fog.

Ezek alapján megkockáztatom, hogy egy szonikus gócról beszélünk. Gratz ügynök óvatos, de szintén osztozik a hipotézisben. Terepen még sosem találkoztam ilyennel, utoljára az egyetemi előadásokon hallottam róla. Az elmúlt ötven évből mindössze egyetlen esetet jegyeztek fel, amikor szonikus góc keletkezett egy metróalagút ásásakor. A munkálatok közben bekövetkezett baleset ekhója beszorult a kiásott alagútba, mintha egy fuvolába fújtak volna bele, és önmagát dagasztó góccá vált, mely végül a hangrobbanásig fokozódott. Az ilyen gócok kialakulásához speciális környezeti feltételek szükségesek, és legnagyobb pechünkre a Lumina-csúcsok kiválóak ebből a szempontból.

Amíg nem találjuk meg a gyökerét, nehéz megbecsülni, mennyi mágnesszalag szükséges a rögzítéséhez. Egy átlagos beszélgetés elfér egy hordozható magnókazettán. Az egy nap alatt keletkező osztálytermi zajokhoz elég egyetlen tekercs az ipari csévélőben. Két frontálisan ütköző vonatszerelvény után maradt ekhó feltakarításához négy-öt teherautónyi mágnesszalag szükséges. Egy ekkora robbanás… sok millió kilométer szalagot jelent. Még ha száz-százötven ipari csévélő dolgozik rajta, akkor is hetekig tarthat. Egy hónapig is. Felfogják ennek a nagyságát? Van egyáltalán ennyi mozgósítható erőforrás?

Szinte biztos, hogy nem egy gázkazánról vagy személygépkocsiról beszélünk. Gratz ügynök felvetette a lehetőségét, hogy az egyik erőműben történhetett baleset. Ez viszonylag jó forgatókönyvnek számítana, ugyanis gyorsan, az eszkaláció előtt meg tudnánk találni a gyökerét. Azonban a régióban található három erőmű közül egyik sem jelzett balesetet, és mindhárommal aktív a rádiókapcsolat.

Az én becslésem szerint egyetlen erőmű sem tudna akkora ekhót okozni. Kérem, kezeljék a hipotézisemet azzal az óvatossággal, ahogy minden korai hipotézist kezelni szoktunk. Természetesen, amíg nincs bizonyítékom, nem akarok pánikot kelteni.

Az eddigi információk birtokában nem lehet kizárni, hogy a robbanást egy bomba okozta. A „bomba” szó alatt nem egy pokolgépre gondolok, nem néhány eltévedt lövegre. Ez egy szándékos, pusztító méretű detonáció.

És az egyetlen oka, hogy nem ölt meg milliókat, hogy lakatlan területen történt.

Konstantin, be tudja ezt egyedül fejezni? Szeretném kiszellőztetni a fejem. Oké? Jó, jó. Köszönöm.

Gratz éppen fellő egy meteorológiai ballont. A tervek szerint több ezer méteres magasságig emelkedik, viszonylag lassan, 1 m/s sebességgel, és tíz-tizenkét óráig fog odafent lebegni, miközben végig szonikus méréseket végez. Holnap hajnalban ér földet, akkor begyűjthetjük az adathordozóját, és hozzáférhetünk az eredményekhez.

Muszáj sétálnom egyet. Folyton arra gondolok, amit Gratz mondott a kocsiban, hogy anya talán… hogy ő… hogy ott tartózkodott, amikor… áh, francba. Nem akarok erre gondolni. Nem is tudom, miért beszéltem Gratznak anyáról. A kulcsról meg a küszöbről. Főleg a küszöbről. Semmi köze hozzá.

Huh, máris kifulladtam az emelkedőn. De nem rossz a kilátás. Olyan békés és mozdulatlan a völgy, mintha csak a mi kedvünkért ürítették volna ki. Az utakon egyetlen autó sincs. A falu olyan, mint egy lakosok nélküli makett. Megült egy kis köd odalent, mint valami gőzfürdőben.

Szeretném, ha tudnák, hogy anya… Anya nem volt mindig jelen. Sőt, elég ritkán volt jelen. Nem tudom, miért akarom ezt rögzíteni. Talán azért, hogy értsék, nem játszom össze vele titokban. Nem tudok a kutatásáról semmit. A képeslap miatt biztos gyanakodnak, de az elmúlt hét évben tényleg nem találkoztunk.

Inkább nevelt Franz bácsi, mint ő. Suli után folyton a kávézóban ültem. Kaptam tőle kuglófot meg melanzst, és az egyik félreeső asztalnál írtam a leckémet. A matekban csomót segített, jobban értette nálam a kétismeretlenes egyenleteket. Szóval csak azt akarom mondani, hogy… hogy… Ah, rohadtul szúr az oldalam. Hogy nem állunk igazán közel anyával egymáshoz. Franz bácsinak mondtam el azt is, amikor gimiben az első fiúval járni kezdtem. Ő írta alá az ellenőrzőmet. Ő vitt el a fogorvoshoz, vagy vette észre, hogy kinőttem az ünneplő lakkcipőt. Csak ő jött el a ballagásomra. Anya elkésett, valami sáros munkaruhát viselt, és megdöbbent, hogy az összes többi osztálytársam virágcsokrot kapott. Nem tudta, hogy illik valamit adni egy ballagásra, és kínjában egy borítékot vett elő, amiben az egyetemtől kapott kuponok voltak: drogériakupon, melegétel-utalvány, ruhajegyek. Biztos benne maradt a táskájában az év végi prémium óta, mert némelyik már lejárt. Vettem belőle egy új sampont, erre emlékszem.

És mégis… ha arra gondolok, hogy ő… bocsánat, nem szabad. Ezt most nem szabad. A rossz gondolatok olyanok, mint a robbanás zaja, csak el kell őket takarítani. Hiszen még nem tudunk semmit. Még bármi lehet.

Amúgy meg… röhej, hogy az intézet azt hiszi, majd én előkerítem az anyámat. Honnan a francból tudnám, hol van, vagy mit csinál? Hét éve láttam utoljára az eufónia ünnepén Franz bácsinál. Kellemes estének indult, Franz bácsi elkészítette a tépett sertéshúst az ecetes krumplisalátával. Ritkán gyűltünk össze hármasban. Anya persze berúgott. Piszkálni kezdett azzal, mikor diplomázom már le. Meg hogy hiába lesz szonikus végzettségem, valójában régészmunkát fogok végezni, akusztikus sepregetést, miért nem kezdek magammal végre valamit, beleáshatnám magam a tudományos munkába. Akkor láttam utoljára. A diplomaosztómra se jött el, de nem is hiányzott. Előtte is olyan ritkán keresett, hogy igazából észre sem vettem, hogy eltűnt. Eltelt két-három év, és nem is volt furcsa, hogy nem jelentkezik. Most meg… komolyan én kerítsem elő? Telefonon is vagy négy éve beszéltünk utoljára. Jobban járt volna az intézet, ha a kollégáin vagy az asszisztensén keresi, ők legalább…

Mi… Mi volt ez? Ez a hang.

Nem tudom, hallatszik-e a felvételen, de… Ez egy… sikoly?

[…csörtetés…]

[…fű ropogása…]

A völgy felől jön. Egyértelműen sikoly. Igen, erre lefele… baszki.

[…széldzseki súrlódása…]

[…mikrofonzörejek…]

Lehet ekhó is, persze. De lehet, hogy valaki bajban van.

[…zihálás…]

[…kavics csikordulása…]

Újra hallom, folyamatosan hallom. Nem látok senkit. Van egy kis köd, de azért… jól látni a völgyet. Ki tudja, honnan hozza a szél a hangot, valaki bajban van, én meg…

[…zörgés…]

[…egy tárcsa tekergetése…]

Az oszcilloszkóp meghülyült. Csak ez a vacak kézi izé van nálam. Azt mondja, ez a hang mindenhonnan jön. Vagy száz forrást jelöl pöttyökben, körbe-körbe a helyzetem körül. Szinte rajta állok az egyiken. Lehetetlen. Kell lenni egy forrásnak, csak…

Talán arra, a falu felé. Jó.

[…csörtetés…]

[…mikrofon ütődése…]

Picsába. Hé! Van itt valaki?

Egyre nagyobb a köd. Nem látok semmit. Nyugi, nyugi.

Az oszcilloszkóp összevissza recseg.

Női sikoly. Hosszú. Füttyszerű.

Mindenhonnan hallom.

Úgy szúr az oldalam, talán a házaknál. Talán…

[…sikoly…]

[…sikoly…]

[…sikoly…]

Leonora Bohr

Bassza meg! Hú, de megijesztett. Elnézést. Ön sikoltott? Hallottam egy sikolyt a ködben, csak… Ne haragudjon, nem vettem észre, asszonyom. Minden rendben? Jól van? Hogyhogy… hogyhogy itt maradt a kitelepítés után?

Idős női hang

Galambom, ne takard el a szádat, ha hozzám beszélsz. Olyan süket vagyok, mint az ágyú.

Leonora Bohr

Hogy tessék? Ó, bocsánat. Így jobb? Jól van, asszonyom? Ön sikoltott?

Idős női hang

Az egyetlen, aki itt sikoltott, az te vagy, galambom. És ne asszonyomozzál engem, öreg vagyok, de nem valami rozsdás szamár. Hildének hívnak. Nagy butaság egyedül mászkálni a ködben. Furcsább dolgokat is hallhatsz, mint egy női sikoly.

Leonora Bohr

Női? Én nem… nem mondtam, hogy…

[…lábdobogás…]

Konstantin Gratz

Leonora, jól van? Hallottam, hogy kiabál, de…

Leonora Bohr

Ne már, Konstantin, tegye el azt a fegyvert! Nem történt semmi, csak… Megijedtem. Ne hadonásszon a pisztollyal.

Hilde

Maguk jöttek az intézettől, igaz? Nahát, nahát. Nálam fognak lakni. Már majdnem kész a májgombócleves. Jöjjenek. Bent majd megmelegednek a kályhánál.

Auditív pareidolia. Konstantin azt mondta, biztos auditív pareidolia. Az intézet kifejezetten felkészítette erre, legyünk óvatosak. Bizonyos monoton, véletlenszerű zajokban az agyunk értelmes mintázatokat keres, és ez olyan érzékcsalódásokhoz vezet, hogy emberi beszédet vagy dúdolást hallhatunk akár egy robbanáshangban is. Mindenféle strukturálatlan akusztikus inger alkalmas erre. Így mondta: strukturálatlan akusztikus inger. Mint a vonat zakatolása, vagy egy ventilátor folyamatos zümmögése. És persze a robbanáshang. Mint amikor valaki a felhők textúrájába vagy a pirítósba égett koromfoltokba arcokat lát bele, csak hangokkal. Ne ijedjek meg. A monoton zörej erre készteti az agyat, mintha átvenné az uralmat a hallóidegünk felett. Nem is volt sikoly. Az egész csak auditív érzékcsalódás.

Hagytam, hogy végigmondja, mert olyan volt, mintha önmagát nyugtatná.

Nem kérdeztem rá, hogy az oszcilloszkóp mégis hogy a fenébe képes érzékcsalódásokat rögzíteni.

Ruchsweit. 19:12.

Szóval itt járt anya öt napja. Elképzelni sem tudom, mit keresett itt. Pont olyan ez a hegyi falu, mint bármelyik másik. Jobban elhinném, ha egy hangtani konferencián keresnénk, vagy valami lenyűgöző akusztikával rendelkező kupolacsarnokban, ahol megtaláljuk a mikrofonelrendezését. De mégis mit csinált itt, ahol csak tehenek meg faházak vannak?