Impresszum

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Friedrich Merz: Neue Zeit – Neue Verantwortung: Demokratie und Soziale Marktwirtschaft im 21. Jahrhundert

© by Ullstein Buchverlage GmbH. Published in 2020 by Econ Verlag.

Friedrich Merz: Új idők – új felelősség: Demokrácia és szociális piacgazdaság Németországban a 21. században

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: B. Szabó Dezső, B. Szabó Károly

Szakmai lektorok: Darkó Tünde, Fodor Kinga, Fogarasi Sarolta, Morvai Nóra

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-07-4 (print)

ISBN 978-615-6351-55-5 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Szendi Nóra

Korrektúra: Takács Andrea

Borítóterv: Képregény-manufaktúra Kft.

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

EGYÜTTÉLÉS A VÍRUSSAL

Látótávolságban maradni válság idején

Föderalizmus – erősségek és gyengeségek

Visszatekintve mindig okosabb az ember

Tudomány és politika – tanácsadás és döntés

Használjuk ki a válság adta lehetőségeket!

MÁSODIK RÉSZ

A SZOCIÁLIS PIACGAZDASÁG ÖKOLÓGIAI MEGÚJÍTÁSA

A klímavédelem a globális közösség közös feladata marad

Sok az eredmény, de még sok a feladat is

Klímavédelem és piacgazdaság

Klímavédelem és új technológiák

Klímavédelem és árvezérlés

Klímavédelem és infrastruktúra

HARMADIK RÉSZ

NÉMETORSZÁG 2030-BAN: EGY DINAMIKUS ÉS ÉLETVIDÁM ORSZÁG

Németország ismét megtalálhatja a helyét – újra és újra

Erős állam

Működő demokrácia

Nyitott társadalom

Szociális piacgazdaság

A digitális forradalom

Modern adórendszer

Esélyegyenlőség és hatékony szociális állam

A család mint fundamentum

Bevándorlás és integráció

Tanulni, tanulni, tanulni

A jövőbeli munkavégzés

Rugalmasan dolgozni

Technológiai vezetés

Új alapítási kultúra

Kisvárosok és vidék

Vagyonnal kezdeni a nyugdíjas éveket

Új generációs szerződés

NEGYEDIK RÉSZ

EURÓPA: BAJNOKOK LIGÁJA VAGY MEGYEI MÁSODOSZTÁLY?

A világ új felmérése

Amerika visszavonulóban

Oroszország – Putyin rendszerébe zárva

Kína mint világhatalom

Európa – válasz két világháború után

Valutaövezet politikai unió nélkül

Európai gazdaságpolitika a 21. században

Európai szolidaritás

Demokrácia és jogállam Európában

„Világpolitika-képes” Európa

ÖTÖDIK RÉSZ

A CDU POLITIKAI FELELŐSSÉGE

A háború utáni korszak meghatározó ereje

Európai DNS

Keresztény emberkép

„Biztonságos, szociális és szabad”

Konzervativizmus a modern korban

Rajtunk múlik

A felhasznált irodalom

ELSŐ RÉSZ

EGYÜTTÉLÉS A VÍRUSSAL

2020 elején rengeteg beszédemben és előadásomban kértem fel a hallgatóságomat egy gondolatkísérletre: hogyan emlékeznek vissza a 2009–2010-es évek fordulójára, hangzott a kérdés. Ki merte volna önök közül megjósolni, hogy ez az évforduló világszerte a folyamatos gazdasági növekedés évtizedének kezdetét jelenti majd? Gondoltuk volna, hogy rengeteg ország, közöttük Németország is, ilyen gyorsan kilábal majd a 2008-as és 2009-es évek pénzügyi válságából? Ma pedig, az akkor jelzett aggodalmak ellenére, nem azt állapíthatjuk-e meg, hogy nekünk, németeknek soha nem volt olyan jó dolgunk, mint az új évtized kezdetén, 2020-ban?

Hogyan tekintünk majd vissza, tettem fel a következő kérdést, újabb tíz év elteltével a 2020-as évre? Vajon 2030-ban is ugyanezt a megállapítást tesszük majd, azaz hogy még jobb dolgunk van, egy kicsit talán a világ is békésebb lett, mi pedig ismét hálásan pillanthatunk vissza az újabb nyugalomban, szabadságban és jólétben töltött évtizedre?

Hallgatóim szemében komoly kétkedést véltem felfedezni. És én magam sem voltam meggyőződve róla, hogy minden úgy folytatódik, mint eddig. Hiszen éppen az elmúlt években történt néhány dolog világszerte, amelyek rácáfolnak a bizonyosságra. Donald Trumpot az USA 45. elnökének választották, a britek végleges döntést hoztak a kilépésről az Európai Unióból, Oroszország agresszív viselkedése a Kelet-Ukrajnába való bevonulás és a Krím félsziget elfoglalása után, a kínai kormány globális hatalmi igényei, és végül, de nem utolsósorban a Közel- és Közép-Kelet nagy részének tartós és folyamatos destabilizálódása – mindezek a politikai fejlemények azt jelezték számomra, hogy pár éve új korszak kezd körvonalazódni, ebben élünk jelenleg, azonban vélhetően csak néhány év múlva fogjuk igazán megérteni, mennyire mélyreható ez a változás valójában. Felismerhetővé válnak az új politikai rend elemei, de még mindig nem tudjuk, milyen lesz majd ez a politikai rend a jövőben nekünk, németeknek, és milyen Európa számára.

Így ítéltem meg a helyzetet 2020 elején, és ezt a meglátásomat a 21. század harmadik évtizedének hajnalán számos politikai szereplővel és megfigyelővel megosztottam. Ám fogalmunk sem volt róla, mivel szembesülünk majd pár hét elteltével. A Kínából érkező híreket az addig ismeretlen vírus megjelenéséről még tudomásul vettük, de az év első két hónapja viszonylag normálisan és rutinszerűen telt el mindannyiunk számára. Azonban március második hetétől minden megváltozott. Azóta a Covid–19 szinte az egész világot megbénította. Hirtelen minden újra alapvetően megváltozott, sokkal nagyobb mértékben, mint azt lehetségesnek tartottuk volna. A regionálisan terjedő vírus világjárványt robbantott ki. Olyan határtapasztalatokat szereztünk a szakmai és magánéletünkben, illetve a közéletben, amelyeket előtte el sem tudtunk volna képzelni. Egyvalami azonban rövidesen bizonyossá vált: az állam és a társadalom viszonya a világ összes országában kemény erőpróba előtt áll.

Van elképzelésünk, esetleg történelmi összehasonlításunk arról, hogyan fest az élet egy ilyen pandémia közepette? Az utóbbi évtizedekben persze mindig előfordultak vírusfertőzések, amelyek részben súlyos hatással voltak egyes országokra és régiókra. Ugyanakkor még az Egészségügyi Világszervezet (WHO) becslései szerint világszerte legalább 20 millió, de talán akár 50 millió emberéletet is követelő, száz évvel ezelőtti spanyolnátha sem járt a vállalatok ilyen átfogó bezárásával és szinte az egész közélet ilyen mértékű korlátozásával. Akkoriban nem voltak ilyen szoros összefonódások a világgazdaságban, amint a maihoz hasonló nemzetközi utazási aktivitást sem lehetett tapasztalni: ezek révén egy vírus a lehető legrövidebb idő alatt elterjedhet a Föld országaiban és kontinensein. Száz évvel ezelőtt kereken 2 milliárd ember élt a Földön, ma csaknem 8 milliárd. A koronavírus egy „feketehattyú-pillanat”, egy nagyon valószínűtlen, de most mégis bekövetkező esemény hatalmának példája. Ez pedig világszerte soha nem tapasztalt kihívások elé állítja a politikai vezetőket. A koronavírus a mai politikai generáció történelmi pillanata.

Ez a pillanat sokáig fog tartani, és a következményei még hosszú ideig foglalkoztatnak majd minket. Egy nyílt és szabad társadalomban a lakosság egy ideig elfogadja az életét érintő megszorításokat, de nem korlátlanul. A politikával szemben támasztott elvárások határokba ütköznek, mert nagyon különbözőek. A politikával szembeni egyetlen észszerű elvárás a jövőben egy arra vonatkozó forgatókönyv leírása lehet, hogy miképp térhetünk vissza egy ilyen helyzetben a lehető leghamarabb a normális életünkhöz kis lépésekben, a járvány megfékezésétől függően, illetve hogyan élhetünk „koronavírus-kompatibilis” életet az oltóanyag és az esetleg hatásos gyógyszerek rendelkezésre állásáig.

De mit is jelent a járvány idején és utána a „normalitás”? Vajon az oltóanyag és a gyógyszerek birtokában egyszerűen ott folytathatjuk az életünket, ahol abbahagytuk? A fertőzés csak egy kis incidens volt, amely után minden megy tovább, mint eddig?

Ez a bizakodás a német gazdaságban és világszerte jelentkező problémák miatt nem tűnik életszerűnek. A társadalmi és gazdasági élet korlátozásai nyomokat hagynak a családokban, a társadalomban és a vállalatokban, az emberi kapcsolatokat érintő számos jó tapasztalat ellenére is. Az állami költségvetéseket soha nem látott mértékben megterhelte a járvány. Nem egy vállalat jelentett csődöt, így rengeteg munkahely szűnt meg. A túlélő cégek elveszítik saját tőkéjük jelentős részét, és sok közülük eladósodott. A kisüzemek és rengeteg önálló vállalkozás, mindenekelőtt a kultúra és a szolgáltatóipar területén, nem rendelkezik annyi tartalékkal, hogy átvészelje ezt a helyzetet. Az egyéni háztartások eladósodtak, több ember szorul állami támogatásra, mint valaha. Világszerte hatalmas a recesszió, a világ sok országában és régiójában egyre több a politikai feszültség és konfliktus.

Ezekben a dimenziókban nincs összehasonlításunk a korábbi világjárványokkal. Inkább más szekuláris eseményekből sejthetjük, mit történik jelenleg. A 2001. szeptember 11-i terrortámadások megváltoztatták az életünket, szinte a világ összes országában. A berlini fal leomlása 1989-ben messze Németországon és Európán túl is átrendezte a háború utáni politikai rendszer koordinátáit. Nagy boldogságként éltük meg a német egységet, de sokáig alábecsültük a kihívások mértékét, távolról sem csupán gazdasági értelemben, hanem különösen a társadalmi és emberi dimenzió tekintetében.

Harminc éve még senki sem tudta megjósolni, milyen hatással lesz Németország megosztottságának vége a Kelet és Nyugat közötti politikai egyensúlyra, és hogy a várakozásokkal ellentétben a fordulat nem a „történelem végét” jelenti majd, hanem teljesen új fejezetet nyit Európa és a világ történelmében.

A koronavírus világszerte rengeteg emberéletet követel. Az emberi sorsokon túl azonban kihat a társadalmi kohézióra, a globalizációra, talán még a demokráciára és a politikai, ökonómiai rendszerek versengésére is.

Ezért az előző időszakba való visszatérés nem lehet opció. Természetesen folytatódik majd az élet, és nem változik meg minden. Sok jó dolgot meg lehet őrizni, de az „azután” másként fest majd, mint például a pénzügyi válságot követően. Ez az összehasonlítás – ha már megtörtént – kezdettől fogva hibás volt. A pénzügyi válság és a koronavírus-járvány két teljesen különböző krízist okozott, nem csupán mennyiségileg, hanem minőségileg is. Ennek oka a két válság eltérő természetében rejlik.

A pénzügyi válság a bankválság következménye volt, amely az USA-ban az ingatlanpiac válságához és összetett finanszírozásához vezetett, egészen az értéktelen papírok problémájáig, amelyeket alulfinanszírozott jelzáloghitelekből alakítottak derivátumokká, és mégis első osztályú besorolást kaptak, majd elárasztották velük a pénzügyi piacokat. Amikor ez az utolsó buborék is kipukkadt, egyes bankok és a hitelbiztosítóik már nem tudtak fizetni, ezért a pénzügyi szektort addig elképzelhetetlen eszközökkel kellett megmenteni. A pénzügyi rendszer összeomlás előtt állt.

Az államközösség és a jegybankok egységes fellépése messzemenően a pénzügyi szektorra korlátozta a válságot. A bankszektort sikerült stabilizálni, 2009-től a gazdaság újra a gyors növekedés útjára lépett, és megkezdődött az újkori gazdaságtörténet leghosszabb fellendülése.

Mindez a koronavírus után teljesen megváltozik majd. A válság a teljes reálgazdaságot érinti. Ez a világgazdaság szempontjából egyidejű kínálati és keresleti sokkot jelent, a lakosság egészségvédelme érdekében világszerte bevezetett intézkedések pedig egyenesen világméretű recesszióhoz vezetnek. A pénzügyi válság idején valamennyi védőernyő a probléma megoldását szolgálta. A koronavírus miatt „cseberből vederbe esünk”, a fertőzés leküzdése váltja csak ki a tulajdonképpeni gazdasági válságot. Mivel pedig senki sem tudja biztosan megmondani, meddig kell még együtt élnünk a vírussal, a járvánnyal az életünk olyan szakasza kezdődik, amelyben össze kell kötnünk a pandémia elleni harcot a szabadságunkért és a jólétünk megtartásáért folytatott küzdelemmel. Az ellentmondások egyre szembetűnőbbek: ami az egyiknek hasznos, a másiknak árt, és fordítva. A politika és a társadalom a modern korban eddig ismeretlen ambivalenciával konfrontálódik, amely aligha engedi meg a konfliktusmentes, önmagában nem ellentmondásos cselekvést.

Látótávolságban maradni válság idején

Kétségtelenül helyes lépésről lépésre dönteni az intézkedésekről, majd mindig újraértékelni, hogy a döntések meghozták-e a remélt hatást. Németország európai és nemzetközi viszonylatban is megállja a helyét. Az egészségügyi rendszerünk nagyon stabilnak és teljesítőképesnek bizonyult. Gyorsan megnövelték az intenzív ágyak számát, soha nem fordult elő a betegellátás teljes rendszerének túlterheltsége, a helyi fertőzésszám-növekedéskor hamar rendelkezésre álltak a kisegítő kórházak. Ma már elmondhatjuk, hogy a németországi egészségügy a jelenlegi több mint 30 ezer intenzív ággyal messzemenően fel volt készülve az ismeretlen kihívásokra, és már a kezdetekkor megfelelő döntések születtek a nagy fertőzési hullám leküzdése érdekében. Németország ezenfelül a szomszédos országokból is fogadott súlyosan beteg pácienseket, és legtöbbjüket sikerrel kezelte. Nem tudnék más országot megnevezni, ahol nagyobb biztonságban érezhette volna magát az ember koronavírussal fertőzötten, mint Németországban.

A kórházak, ápoló- és idősotthonok személyzetének csodálatra méltó elkötelezettségét élhettük meg, és lenyűgözően nagy volt a segítőkészség a lakosság körében. Hálásan állapíthatjuk meg, hogy a német társadalom az igazán fontos helyzetekben, amikor mások támogatására van szükség, nagy fokú szolidaritásra és erős összefogásra képes. Persze akadnak kivételek, de a társadalom döntő többsége felelősséget érez mindazért, ami a szomszédságában, a helyi közösségben és az országban történik.

Nem létezik mesterterv az ilyen válságokra. Ilyesmit még soha nem kellett átélnünk. Nagyon helyes, hogy már 2013 januárjában rendelkezésre állt a Bundestag részére készített kormányjelentés a polgári védelemre vonatkozó kockázatelemzésről. Ez a kockázatelemzés megpróbált választ adni a „Hogyan biztosíthatja az állam a polgári és katasztrófavédelemben a szükségletekhez igazított és kockázatorientált készültségi és veszélyelhárítási tervezést” kérdésére. A polgári védelemről és a katasztrófavédelemről szóló törvény kifejezetten megbízást ad az ilyen kockázatelemzés elvégzésére a szövetségi államokkal együttműködésben. Ennek alapjául két forgatókönyv szolgál, az „extrém mennyiségű hólé a középhegységekben” és a „Modi-SARS vírus okozta pandémia”. A pandémia valószínűségét a C osztályba sorolták, vagyis „feltételesen valószínű, olyan esemény, amely általában száz–ezer évente egyszer fordul elő”.

A koronavírus tehát nem volt teljesen váratlan a polgári és a katasztrófavédelem számára Németországban. Sőt, a szövetségi kormány jelentése egy igen hasonló aktualitásból indult ki: „Az esemény februárban kezdődik Ázsiában, azonban csak néhány hét elteltével ismerik fel mértékét/jelentőségét. Németországban áprilisban lokalizálják az első azonosított Modi-SARS-esetet.” Meglepő módon ennek a forgatókönyvnek több feltételezése is hasonlít a koronavírussal kapcsolatban 2020 februárja óta szerzett tapasztalatokhoz. Más vélekedések azonban túl pesszimisták, például az önkéntes potenciál mobilizálását illetően. Végeredményben: Németország megfelelően felkészített ország egy katasztrófa vagy egy pandémia minden elképzelhető esetére. A koronavírussal kapcsolatos tapasztalatok ezen csak javítanak, ha túljutunk a tetőzésen, és elkezdhetjük a meghozott intézkedések kiértékelését.

Föderalizmus – erősségek és gyengeségek

Megmutatkozott, hogy a föderalizmus ismét kiállta a próbát a válság idején. Eltérően Franciaországtól vagy az Amerikai Egyesült Államoktól, Németországban a politikai döntések felelőssége nem egyedül az államelnök vagy a kormányfő kezében van (bár Amerikában a látszat csal, az elnök mindenekelőtt külföldi szemszögből domináns személy, valójában azonban az egyes államok és kormányzóik sokkal nagyobb befolyással bírnak nála a helyi ügyekben). A vészhelyzetek kezelése Németországban föderálisan differenciáltan van szabályozva, és a polgári és a katasztrófavédelem között oszlik meg. A polgári védelemre vonatkozóan a szövetségi állam rendelkezik kizárólagos jogalkotási hatáskörrel, de a polgári védelem csupán a lakosság háborús veszélyek elleni védelmére korlátozódik, támadás esetén. A katasztrófavédelemre vonatkozóan azonban a tartományok rendelkeznek jogalkotási hatáskörrel, a katasztrófavédelem felelősei tehát a járások és a járási jogú városok. A lakosságot érintő fertőzésveszély elhárítását a szövetségi fertőzésvédelmi törvény (korábban: „járványtörvény”) szabályozza, amelynek a végrehajtására vonatkozóan ismét kizárólag a tartományok és a tartományokon belül a szervezeti szuverenitás keretében a regionális és kommunális közigazgatási szervek illetékesek. A szövetségi állam nem rendelkezik „beavatkozási joggal” a tartományokban, ezért alapvetően nem gondoskodhat az egységes közigazgatási végrehajtásról.

Ez a differenciálás fontos annak megértéséhez, hogy miben kompetens politikailag a szövetségi kormány egy olyan pandémia esetén, mint a Covid–19-fertőzés, és miben nem. A szükséges intézkedések esetében egyedül a tartományok felelősek. Maszkviselés, iskolák bezárása, gyülekezési tilalom, távolságtartási szabályok, a helyi és távolsági tömegközlekedési szolgáltatások leállítása, a sportlétesítmények, operaházak, koncerttermek, rendezvénytermek bezárása – röviden: a törvények végrehajtása során a tartományok és a kommunális szint felelős (majdnem) mindenért. A formális jogalkotási kompetencián kívül a szövetségi kormány csak figyelemfelhívó funkciót lát el, azaz a lakosság figyelmeztetésére van lehetősége. Ez pedig mindig azzal a kockázattal jár, hogy eltúlozza vagy éppen alábecsüli a veszélyt, miközben gyakran éri a gyámkodás vádja. Ilyen helyzetben a szövetségi kormány nem képes mindenkinek megfelelni.

A felvázolt feladat- és munkamegosztás egyaránt hordoz magában kockázatokat és esélyeket is. Vegyük például az érthetetlen és egymástól eltérő szabályozásokat, beleértve a kivételes eseteket is: mondjuk, egy Bréma és Alsó-Szászország tartományi határán fekvő golfpálya egyik felét le kellene zárni, miközben a másik felén tovább folyhat a játék. Vagy például az iskolákra vonatkozó eltérő szabályozások egyes szövetségi tartományokban jóval súlyosabb hatásúak lehetnek, mint másokban, megterhelve mind a családokat, mind a tanárokat, mind a tanulókat. A tartományok közti különbségek valamennyi érintettet máig tartó tanulásra és keresésre ösztönzik, hiszen a tartományi kormányok intenzív tapasztalatcserét folytatnak, az egyes tapasztalatok egy nap pedig megjelennek a jelentésekben és értékelésekben. Így jóval felkészültebbek leszünk a jövőbeli pandémiák esetén, amelyek minden bizonnyal bekövetkeznek majd. Akkor – remélhetőleg – lehetővé válik a tartományi határokon átnyúló jobb és főleg egységesebb közigazgatási végrehajtás. Különösen kívánatos lenne ez a teljes oktatási ágazat szempontjából, amely amúgy is sokat szenved a szövetségi tartományok közötti különbségek miatt, és amelyet a legkeményebben érintett a járvány. A következmények még nagyon sokáig velünk maradnak. Az oktatáspolitikát ezért a harmadik részben külön, részletesen is tárgyalom.

Visszatekintve mindig okosabb az ember

Különösen élessé vált a kritika – az alapjogokra hivatkozva – a kijárási tilalommal, az üzemek elrendelt bezárásával, valamint a sportversenyek megszakításával kapcsolatban. Túl szigorúak voltak talán az intézkedések, és helytelen volt a teljes lezárás?

Egy nyílt társadalomban az ember felteheti, sőt fel is kell tennie ezt a kérdést. Számos ország reagált tőlünk eltérően az új kihívásra. Dél-Korea például jóval hamarabb és sokkal szigorúbban zárta le az országot, és ezáltal jóval korábban ellenőrzés alá tudta vonni a fertőzésszámot. Kína szintén – bár valamivel később – keményen lépett fel, utána pedig hamar elrendelhette az újranyitást. Az amerikai kormány viszont kezdettől alábecsülte a problémát, pedig a gyorsabb beavatkozással bizonyára sok emberéletet megmenthetett volna. Láthattuk, hogyan omlik össze néhány nap alatt a világ egyik legdrágább egészségügyi rendszere, főleg New Yorkban. A svédek ezzel szemben megelégedtek néhány védelmi intézkedéssel, viszont kezdettől fogva arra törekedtek, hogy a lehető legkevésbé korlátozzák a közéletet, elsősorban az iskolákat és az egyetemeket, de az üzemeket és a közigazgatást se. Az eredményt majd csak pár hónap elteltével értékelhetjük pontosan, azonban a népességszámhoz viszonyítva Svédországban a fertőzési ráta százalékos arányban alig lesz magasabb, mint Németországban, viszont a halottak számosabbak. Ennek okait még nem látjuk egyértelműen.

Nézőpontom szerint különösen sajnálatos, hogy sok helyen gyorsan, mindkét oldalról lezárták az európai belső határokat, ez azonban nemegyszer koordinálatlanul és egyeztetés nélkül történt. Hirtelen újra fellángoltak a régi ellenségeskedések, a Saar-vidéken a franciák ellen, Bajorországban az osztrákok ellen. Ezt már az elején megspórolhattuk volna magunknak. Az európai belső határok nem olyan területek, amelyek mentén csökkenteni lehetne a fertőzéseket. Éppen ellenkezőleg, a megfelelő, határokon átnyúló koordináció pozitívan járulhatott volna hozzá a pandémia megfékezéséhez, főképp ahhoz, hogy jóakaratot mozgósíthassunk kontinensünk számára. Ezt legközelebb mindenképp máshogyan, azaz jobban kell csinálnunk.

Még nehezebb megválaszolni a kérdést, hogy az alapjogok milyen fokú korlátozása igazolható. A tömegesen indított közigazgatási bírósági eljárások már árnyalják valamelyest a képet. A politikát sok esetben korrigálták, amikor az emberek közigazgatási bírósághoz fordultak. A végrehajtó közigazgatás valamennyi intézkedését az arányosság elvéhez kell mérni, amely a jogok, különösen az alapjogok minden korlátozását aszerint ítéli meg, hogy legitim célt teljesít-e, alapvetően alkalmas és szükséges-e ennek a célnak az eléréséhez, és végül méltányos-e. Különösen a beavatkozás méltányosságának ellenőrzése tágítja ki a mérlegelés jogkörét, azonban választásra kényszerít a különböző jogi eszközök között. Wolfgang Schäubléra hárult a feladat, hogy 2020. április 26-án a berlini Tagesspiegelnek adott interjújában utaljon rá: az emberi élet védelme sem abszolút, és nem áll mindenekfelett, hanem az emberi méltóságot kell abszolút értéknek tekinteni. Az alaptörvényünkbe pillantva azok is meggyőződhettek ennek a mondatnak az igazságáról, akik korábban értetlenséget tanúsítottak és kritikát gyakoroltak.

2020 nyarának vége óta egyre több a nyílt demonstráció és tiltakozás a kormány intézkedései ellen, főleg Berlinben, a kormányzati negyed és a Reichstag épülete környékén. Ezek a megmozdulások a véleményszabadság és a békés gyülekezés jogának kifejeződései – a hangsúly a „békés” szón van. A tüntetők közül sokan komolyan aggódnak a szabadságunkért és az alapjogok érvényesüléséért. A politikának nem kell egyetértenie ezekkel a véleményekkel, de komolyan kell vennie őket. Nem szabad azt a benyomást kelteni, mintha a német politika helyeselné a Minszkben és sok más fehérorosz városban tartott demonstrációkat, miközben Németországban legszívesebben minden rendbontást elkerülne. Németországban is bármi ellen lehet tiltakozni, és a legfurcsább összeesküvés-elméletek is szabadon terjeszthetők. És ameddig nincsenek betiltva a szimbólumok, bárki lobogtathatja akár a fekete-fehér-vörös birodalmi zászlót a szivárványszínű mellett: a résztvevőknek maguknak kell tudniuk, kivel mutatkoznak. Azok a képek azonban, amelyeken egy csapat tüntető az utolsó augusztusi hétvégén felrohan a Reichstag lépcsőjén, és csupán három bátor rendőr lélekjelenlétén múlik, hogy nem törnek be az épületbe, körbejárták a világot, és rossz színben tüntettek fel minket. Ezt jobb lett volna elkerülni. Miért nincs egy védett zóna a parlamentünk körül, akkor is, ha épp nem üléseznek benne? A parlamentépületek világszerte komoly szimbolikus jelentőséggel bírnak – joggal –, és éppen Németországban nem lenne szabad kétségbe vonni, hogy a parlament a békés véleménycsere, a népképviselet, a kiegyezés, a kompromisszum és a demokratikus játékszabályok szerinti döntések helyszíne, és annak is kell maradnia – nem pedig az indulataik vezérelte, feldühödött polgárok támadásai célpontja.

Tudomány és politika – tanácsadás és döntés

Wolfgang Schäuble hivatkozása az alapjogokra azért lényeges, mert jelenleg egyrészt a politika, másrészt az egészségügyi szakértők különböző hatáskörei már nem határozhatók meg világosan. A nyilvánosságot valamennyi tévétársaság heteken át különadásokban tájékoztatta a fertőzésről. Különösen a berlini Robert Koch Intézet, de sok más egyetemi szakintézet is megpróbált támpontokat adni a fertőzés lefolyásának értékeléséhez, és ahhoz, hogy mely időponttól feltételezhető a lakosság különleges veszélyeztetettsége. Számos járványügyi szakember egyúttal ajánlásokat próbált megfogalmazni a vírus terjedésének megfékezésével kapcsolatos szükséges intézkedésekre vonatkozóan. Németország virológusai, akik eddig fontos, de inkább láthatatlan munkát végeztek, egy csapásra az esti tévéműsorok sztárjaivá váltak.

Véleményem szerint a politikának legkésőbb ekkor világosabban és egyértelműbben is ki kellett volna mondania, hogy bár kikéri a szakemberek tanácsát, saját felelősségi körében dönt, és valamennyi aspektus átfogó mérlegelése után nem hagyja kizárólag a tudományra a döntést. Itt húzódik a politikai tanácsadás és a politikai döntések közötti éles határvonal. Már a virológusok vagy más szakemberek részvételével tartott sajtókonferenciák is összemossák a felelősségi köröket, azt a benyomást keltve, hogy ebben az esetben létezik az orvosok és a politika közötti megosztott illetékesség. Az ilyen képek a cselekvő politikusok számára egyfajta biztonságot vagy legalábbis megkönnyebbülést jelenthetnek, azt sugallva, hogy döntéseikkel a tudomány is egyetért, és támogatja őket. A valóságban azonban az efféle fellépések mindkét oldalt, a politikát és a tudományt is csak gyengítik. A politika a külső benyomás alapján a szakemberekre bízza magát, a szakemberek pedig túlságosan igazodnak a politikai döntésekhez, amelyeket nem nekik kell meghozniuk, és nem is kell felelősséget vállalniuk értük. Ha pedig a tudománynak korrigálnia kell az álláspontját, mert esetleg friss ismeretek állnak rendelkezésére, vagy az új események módosítják a helyzetképet, akkor a politika, amennyiben túlnyomóan a tudományos ismeretekre támaszkodik, csak kullog a folyton változó értékelések nyomában.

Használjuk ki a válság adta lehetőségeket!

Persze a politikai elit vezetési képességeiben és karakterében is mutatkoznak különbségek. Összességében újfent megállapíthatjuk, hogy Németországnak szerencséje van, mert túlnyomóan olyan politikusokkal rendelkezik, akik átlátják a történéseket, és képesek úrrá lenni a válságon. Az sem mellékes, hogy a lakosság felismeri, mekkora hatással lehetnek a politikai döntések az életükre, és ezért mennyire döntő jelentőségű a cselekvő személyek szerepe. „Azok ott fent” hirtelen döntésekkel küszködő emberekké válnak, akik éjjel-nappal dolgoznak, tudatában teljes felelősségüknek: rajtuk múlnak a közös ügyek. Így nem csoda, hogy válság idején a szövetségi államban és a legtöbb szövetségi tartományban is nő a népességnek a kormányba és főleg a kormányfőbe vetett bizalma.

Ahhoz, hogy ez a bizalom ne csupán pillanatnyi, röpke megnyilvánulás legyen, hanem hosszú távon is megmaradjon, az egészségügyi kockázatok halaszthatatlan kezelése után messze ható koncepcióra van szükség arra vonatkozóan, hogy miképp leszünk képesek megküzdeni a koronavírus okozta gazdasági és társadalmi zavarokkal. Még ebben a válságban is rejlenek lehetőségek. Rengeteg tapasztalatra teszünk szert a társadalmi életünkben, amelyet meg kell őriznünk. A mindennapi életet érintő korlátozások következtében újra ráébredünk a szabadságunk értékére. A privát és szakmai hétköznapok digitalizálása eddig nem tapasztalt lendületet kap. Egy válság mindig hatalmas esélyt jelent arra, hogy a közgazdaság transzformációs folyamatait környezetbarát és társadalmilag elfogadott módon alakítsuk ki, jobban megfelelve a következő generációk iránti felelősségünknek. Nem utolsósorban pedig újra megmutatkozik, hogy demokráciánk és piacgazdasági rendünk minden hibája ellenére is magasan felette áll az autoriter államformának és valamennyi centrális naturálgazdaságnak. A válság következtében ezért hosszabb távon világszerte jobb politikai rend és olyan anyagi jólét alakulhat ki, amely átfogó értelemben tiszteletben tartja a fenntarthatóság elvét, ezzel olyan perspektívákat nyitva meg, amelyek bizakodásra és optimizmusra adhatnak okot.

MÁSODIK RÉSZ

A SZOCIÁLIS PIACGAZDASÁG ÖKOLÓGIAI MEGÚJÍTÁSA

A szociális piacgazdaság hetven éve addig soha nem látott jólétet hozott a Németországi Szövetségi Köztársaságba, a verseny révén gondoskodva a hatékonyságról és az állandó innovációról. A verseny idézte elő a kínálat és kereslet árképzési mechanizmusát, a lakosság nagy része számára lehetővé téve a hozzáférést az árukhoz és szolgáltatásokhoz, amelyek színvonala folyamatosan javult. A gazdasági teljesítmény ott növekszik a leggyorsabban, ahol hamisítatlan verseny folyik. A hamisítatlanság azonban nem jelent féktelenséget: a piacgazdaságban is érvényesek a szabályok és törvények. Az állam határozza meg a szabályozási rendszert, amelyet a vállalatok és a fogyasztók töltenek ki, egyensúlyba hozva a kínálatot és a keresletet.

Az árképzési mechanizmus azonban csődöt mond ott, ahol az áruknak, szolgáltatásoknak és gyártási folyamatoknak nincs áruk. A német közgazdaság második világháború utáni gyors növekedésekor senki sem érezte problémásnak a vízfogyasztás, illetve a levegő-, talaj- és vízszennyezés mértékét. „Füstöljenek a gyárkémények!” – mondta Ludwig Erhard az embereknek, a lakosság pedig panaszkodás nélkül elfogadta a következményeket, mert a bevételi oldalon a „gazdasági csoda”, a kilábalás a háború utáni időszak szegénységéből és a szerény jólét állt.

A környezetpolitikai vita Németországban az után a beszéd után vett új irányt, amelyet Willy Brandt tartott 1961. április 28-án Bonnban, a Beethoven-csarnokban, a szövetségi parlamenti választási kampány kezdetekor. A beszéd a főleg a Ruhr-vidéken zajló iparfejlesztés során bekövetkező lég- és vízszennyezést tematizálta, és megnevezte az emberek egészségére vonatkozóan felismert következményeket. „Legyen újra kék az ég a Ruhr-vidék fölött!” – üzente Willy Brandt a családoknak, amelyek férfi tagjai a bányákban tüdőbetegek lettek a szénpor belégzésétől, az asszonyok pedig a nagy fokú légszennyezés miatt nem tudták kiteregetni a mosott ruhát. Kék ég a Ruhr-vidék fölött – erre az egyszerű és érthető követelésre a CDU és a CSU vezette szövetségi kormánynak nem volt meggyőző válasza, és elvesztette a négy évvel azelőtt megszerzett abszolút többséget.

Ma már megállapíthatjuk, hogy az 1960-as években kezdődött környezetvédelmi jogalkotás hathatósan javította a környezetvédelem helyzetét. A Ruhr-vidék fölött most kék az ég, a Ruhr mentén zöld pihenőterületek jellemzik Európa még mindig legnagyobb összefüggő iparterületét. A levegő tiszta, a víz szinte mindenhol ivóvíz-minőségű.

A természetes életfeltételek fennálló veszélyeztetése nem látható: a metán, a szén-dioxid és az egyéb kémiai vegyületek felerősítik a természetes üvegházhatást, amire szükségünk van, és amely nélkül nem létezhetne normális élet a földön. Most már azonban túl sok a jóból, a globális felmelegedés fokozódik, és már világosan felismerhetők a következményei. Az egyik régióban erős esőzések és árvizek, a másikban aszály és vízhiány, megemelkedő tengerszint és olvadó gleccserek – világszerte veszélybe került az ökológiai egyensúly.

Hosszan vitatkozhatunk arról, milyen arányban felelősek az emberek és az életmódunk a klíma vitathatatlan megváltozásáért. Igaz, a klíma évmilliók óta folyamatosan változik Földünkön. Ám ezek a folyamatok soha nem zajlottak olyan gyorsan, mint az elmúlt ötven évben. Ebben pedig döntő szerepet játszik az életmódunk.

Politikai értelemben felmerül a kérdés, hogyan szoríthatjuk vissza a globális felmelegedést legalább olyan arányban, amennyi a mi felelősségünk. Ez a kihívás az egész világra érvényes, mert a klímavédelem nem lehet eredményes nemzetállami szinten. Mégis minden államnak választ kell adnia a kérdésre, hogyan teljesíthetők konkrétan a nemzetállami szintre delegált követelmények. Vajon ez csak politikai rendszerváltással lehetséges, amint azt főleg a környezetvédő mozgalmak jelentős része állítja, vagy a saját gazdasági rendszerünkön belül is megoldható? Végül: A koronavírus gazdasági következményeinek felszámolása jelenleg elsőbbséget élvez-e a további klímavédelmi intézkedésekkel szemben?

A klímavédelem a globális közösség közös feladata marad

Intenzív politikai és gazdasági vita után az egyre erősödő globális felmelegedés következményeit közösen felmérve szinte a teljes globális közösség kifejezte elköteleződését a 2015 decemberében elfogadott párizsi klímaegyezményben arra vonatkozóan, hogy a globális átlaghőmérséklet-emelkedést jelentősen, 2 Celsius-fok alá, de lehetőség szerint 1,5 Celsius-fokra csökkentsék. Németország és az Európai Unió is elkötelezett abban, hogy hozzájáruljon ehhez. Ez a kötelezettség semmit sem vesztett aktualitásából, és időközben már szilárdan beépült a német klímavédelmi törvénybe. A vállalások ambiciózusak. Ezek értelmében 2030-ig 55% alá akarjuk szorítani az üvegházhatású gázok kibocsátását, és 2050-ig kellene elérnünk a szén-dioxid-semlegességet, azaz: harminc év múlva már csak annyi szén-dioxidot termelünk majd, amennyit egyidejűleg meg is tudunk kötni, és visszanyerhetünk a légkörből.

Így a klímavédelem korunk egyik – ha nem a leglényegesebb – politikai feladata maradt.

Természetesen igaz, hogy ezt a feladatot nem tudjuk egyedül megoldani. Németországban jelenleg a Föld lakosságának jó 1%-a él. Még ha a mai naptól egyetlen tonna szén-dioxidot sem bocsátanánk ki többé, az sem változtatna semmit a globális felmelegedés szempontjából. Azonban évente minden lakosra majdnem 8 tonna szén-dioxid jut, és ez csaknem a kétszerese az átlagmennyiségnek világviszonylatban. Ha egy világszintű problémát akarunk megoldani, amelyhez átlag feletti mértékben járulunk hozzá, akkor átlag feletti felelősséget kell vállalnunk a problémamegoldásban is. Egyébként: ha már a jogállamiságon alapuló demokráciáknak is kételyeik vannak, hogy betartsák-e a nemzetközi egyezményeket, hogyan várhatjuk el ezt másoktól? A klímavédelem globális közkincs. Másokat is rá kell vennünk a szabálykövetésre. Ez azonban csak akkor lehetséges, ha mi magunk betartjuk a kötelezettségeinket.

A 2020-as recesszió akár még segíthet is ebben, hiszen a csökkenő gazdasági tevékenységgel együtt világszerte csökkent az üvegházhatású gázok kibocsátása. Ez a csökkenés azonban csak időleges. Legkésőbb, amikor a gazdaság újra teljesen mozgásba lendül, és megugrik az utazások száma, az üvegházhatású gázok kibocsátása is nőni fog. Ezért a koronavírus nem lehet kifogás a semmittevésre, és nem igazolja a késlekedést. A klímaváltozás jelen van, ezért a globális közösségnek cselekednie kell.

Sok az eredmény, de még sok a feladat is

Már a párizsi klímaegyezmény előtt léteztek nemzetközi klímavédelmi egyezmények. Joggal tekinthető az 1997. december 11-i kiotói jegyzőkönyv a nemzetközi klímapolitika első fontos mérföldkövének. A jegyzőkönyvben első ízben határozták meg a szerződő országok, közöttük valamennyi EU-tagország jogilag kötelező kibocsátáskorlátozási és kibocsátáscsökkentési kötelezettségeit. A kiotói jegyzőkönyv szerződő államainak harmadik konferenciáján két kötelezettségvállalási időszakot határoztak meg, az elsőt 2008-tól 2012-ig, a másodikat pedig 2013-tól 2020-ig. Az első időszakra vonatkozóan az Európai Unió és a tagállamai kötelezettséget vállaltak a kibocsátásuk összesen 8%-os csökkentésére az 1990-es bázisévhez viszonyítva. Az Európai Unión belül, amely akkor még tizenöt tagállamból állt, belső megosztott teherviselés volt érvényben, ezen belül Németország 21%-kal kevesebb üvegházhatású gáz kibocsátására vállalt kötelezettséget. Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség igazolta a tizenöt EU-tagállam számára a kibocsátás átlagosan 11,7%-os csökkentését a 2008-tól 2012-ig tartó időszakban; Németország a 23,6%-os csökkentéssel túlteljesítette a kötelezettségét. A második időszakban az EU kötelezettséget vállalt a kibocsátás további 20%-os csökkentésére 2020-ig, amivel összességében ez évig az 1990-es bázisévhez képest 40%-os csökkentést vállalt. A környezetvédelmi hivatal becslései szerint az üvegházhatású gázok kibocsátása 2019 végén szűk 36%-kal volt az 1990-es év szintje alatt. Tehát már majdnem elértük a célt!

Borító