A GREENSHORE-GLORIETT

Translation entitled „A Greenshore-gloriett”

© 2014, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Hercule Poirot and the Greenshore Folly

© 1955, The Christie Archive Trust

All rights reserved

Introduction © 2014, Tom Adams

Preface © 2014, Mathew Prichard

Afterword © 2014, John Curran

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot®, the Agatha Christie

Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította

Horváth Kornélia

Prekop Gabriella

Hungarian translation © Horváth Kornélia,
Prekop Gabriella, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Bevezető Tom Adams

Több mint fél évszázaddal ezelőtt – pontosabban 1962-ben – az én nem mindennapi nevű és lelkes ügynököm, Virgil Pomfret magával vitt, hogy bemutasson Patsy Cohennek, a Fontana zsebkönyvek művészeti vezetőjének. Az íróasztalán ott feküdt A lepkegyűjtő, John Fowles első publikált könyve. Tony Colwell rendelte meg, a Jonathan Cape művészeti igazgatója, és ez volt az első komoly kísérletem, hogy a borítóra trompe l’oeil festményt tervezzek. Jó idők jártak, volt igény művészi könyvborítókra. A művészet igencsak hiányzott erről a területről, főképpen a puha fedelű könyvek között. Igaz, ami igaz, a színvonal meglehetősen lesújtó volt, és megérett rá az idő, hogy kicsit magasabbra emeljék a mércét. Egészen addig élvezettel készítettem komoly festményeket kemény fedelű könyvek borítójára, például John Fowles A mágusához, Patrick White Az élveboncolójához vagy David Storey Saville-jéhez. A puha fedeles kiadások többnyire a kiadói listák másodrangú termékei voltak (kivételt képeznek az eredeti, tipografizált Penguin-borítók), de voltaképpen senki sem tett komolyabb kísérletet arra, hogy puha fedeles kiadványok számára is művészi értékű borítókat rendeljen. Végül Mark Collins, Virgil Pomfret és Patsy Cohen lelkes bátorítására, azt hiszem, sikerült éppen ezt elérnünk.

1962-től kapcsolatom Agatha Christie-vel felvirágzott, hiszen huszonöt év alatt több mint száz festményt készítettem a könyvborítói számára. Eleinte egyszerűen élveztem, hogy jó munkát végezhetek. Elkerülhetetlen volt, hogy néha ne hibázzak, és tudom, hogy Agatha és a családja nem voltak mindig elégedettek velem. Gyakran megkérdik tőlem, megismerkedtem-e Agathával. Sajnos a válasz nem. Több találkozót is megszerveztek, találkoztam a lányával, Rosalind Hicksszel, az ügynökével, Edmund Corkkal és udvartartása más tagjaival, de Agatha legendás zárkózottsága és időnkénti betegsége megakadályozta, hogy elfogadja a meghívásokat és találkozzon velem. Visszatekintve talán így volt a legjobb: talán mind a kettőnk számára kínos lett volna megvitatni, miért tetszik vagy nem tetszik egy-egy borító terve. És mégis, azért nagyon bánom. Nemrégiben, amikor 2012-ben a torquay-i múzeumban kiállították Agatha Christie könyvborítóira készült festményeimet, több alkalommal is találkoztam Mathew Pricharddal, aki nagyanyja életművének odaadó és ékesszóló prókátora. Mathew és felesége, Lucy támogatására mindig számíthattam, a munkámat pedig, őszinte örömömre, mindig nagyra értékelték. Ők segítettek és bátorítottak, amikor nemrégiben ismét Agatha érdekében munkálkodtam, és elkészítettem az Hercule Poirot and the Greenshore Folly (A Greenshore-gloriett) borítófestményét. Elintézték a Nemzeti Hagyományvédő Alapítvánnyal, hogy kutathassak Greenway House-ban és a kertjében.

Egyszer egy remek ebéd után Ferry Cottage-ban Mathew és Lucy a feleségemmel, a gyerekkönyvíró Georgie Adamsszel emlékezetes hajóútra vittek a Dart folyóra.

Nagyon boldog voltam, amikor David Brawn, Agatha Christie kiadója a Harper Collinsnál megkért, hogy készítsem el ezt a különleges borítófestményt egy eleddig publikálatlan kisregény számára. Rövidebb változata a kitűnő Gyilkosvadászatnak, és remek ürügyet szolgáltatott rá, hogy ismét ellátogathassak Greenwaybe. Agatha második férje, Max Mallowan úgy írta le Greenwayt, mint „egy kis paradicsom”, Agatha számára pedig a „világ legszebb helye” volt. És valóban az. A szépséges, négyszögletes, minden sallangtól mentes, György korabeli ház sok tekintetben híres irodalmi tulajdonosát testesítette meg. De az igazi paradicsom a kert. A festményemen igyekeztem visszaadni ezt a rendkívüli, varázslatos szépséget, de úgy, hogy a történethez is hű maradjak. Kétség sem férhet hozzá, hogy a birtok egyike Délnyugat-Anglia ikonikus helyeinek – ennek az eső áztatta, néha nap égette vidéknek, a kísértetjárta mocsaraknak, titkos ligetekkel teli erdőknek, amelyet a tenger és sziklás partok szegélyeznek.

Greenwaynek színpompás kertje van, néhány helyen szinte trópusian burjánzik, a Dart folyó határolja, és immár a Nemzeti Hagyományvédő Alapítvány tulajdona. Agatha számára biztonságos menedéket kínált a gyakran tolakodó külvilágtól, amely ugyan megbűvölte és amelyet aprólékosan megfigyelt, de soha nem óhajtott részesévé válni.

Ez a nagyszerű krimiíró, ez a kiváló rejtélygyáros, a bonyodalmak mestere inspirálta a könyveihez kapcsolódó munkámat. A Greenshore-gloriett-hez készített festményem tisztelgés a háza és a kertje előtt, de mint illusztrációnak is működnie kell. Tudom, hogy Agatha ösztönösen idegenkedett a könyvbeli események, jelenetek és emberi alakok képi ábrázolásától, és legfőképpen ahhoz ragaszkodott, hogy sem Hercule Poirot, sem Miss Marple nem kerülhetnek a borítóra. (Bár Collins tiszteletben tartotta kívánságát, az amerikaiak földhöz-, illetve műhözragadtabb illusztrációkat követeltek.) Nagyjából engedelmeskedtem ennek az igazán józan elvárásnak, de néha jó dolog megszegni a szabályokat, amint azt A Greenshore-gloriett esetében is tettem, amelyben például van némi tiszta illusztráció: a ház, a csónakház, a komp harangja, a bástyakert, a magnólia (Agatha egyik kedvenc virága), Lady Stubbs arca, a gyökerestől kicsavarodott tölgyfa és a gloriett, sőt még egy némiképp idealizált portré is Agatháról kertjének kedvenc zugában. A ház előtti pázsiton pedig jelzésszerűen ott tolonganak a falusiak. Mindez, legjobb reményeim szerint, beleszőve a Greenwaynek szánt képi tiszteletadásba.

Az olvasók talán észreveszik, hogy a csónakháznak nádfödele van, amint a könyv leírásában szerepel. Ma már zsindelytetős, de Mathew Prichard emlékszik rá, hogy eredetileg valóban nádfödeles volt. Akaratlanul is visszaállítottam a kis építmény eredeti pompáját!

Nem tartom magamat nagy művésznek, nem tartozom az olyan kiválóságok közé, mint Francis Bacon, Lucian Freud vagy Graham Sutherland. Ennek ellenére úgy vélem, jó festő és illusztrátor vagyok, és remélem, kiérdemlek valahol középen egy helyet a brit huszadik és huszonegyedik századi művészek panteonjában. Mellesleg Graham Sutherland jó barátom és mentorom lett az ötvenes évek közepén, amikor közeli szomszédok voltunk a kenti faluban, Trottiscliffe-ben. Látogatásaim White House-műtermébe és az övéi az én Oast House-műtermembe kora művészéletem fénypontjai voltak. Szerencsém volt, és megértem a huszonegyedik századot, és még most, túl a nyolcvanadik évemen is dolgozhatok – mindezt családom és drága barátaim gondoskodásának és szerető támogatásának köszönhetem. Nem is szólva nagyszerű és megértő patrónusaimról és kiadóimról, mint például Jonathan Cape és a Harper Collins. John Fowles nagylelkűen azt írta rólam, „az angol művészet egyik legkellemesebb hagyománya ez, amely lényegében visszanyúlik az 1860-as évek nagyszerű fametszetiskolájához, és Rackham, Dulac és a Detmond fivérek munkásságán át napjainkig öröklődik. Tom ebbe a nagyszerű vérvonalba tartozik…” Ez mind nagyon szép, de mégiscsak a nagy írók, mint John Fowles és Agatha Christie inspirálták könyvillusztrátori és borítótervezői karrieremet. És mint művész, vakmerően Agathához, a krimiíróhoz hasonlítom magamat. Türelmes kutatómunka, áldozatos mestermunka a mi sikerünk titka. Mindig úgy véltem, hogy a végtelen türelem képessége némiképp pontatlan definíciója a zsenialitásnak, de valóban igen fontos összetevője ennek a megfoghatatlan tulajdonságnak. Tagadhatatlan, hogy Christie-ben megvolt ez a képesség, ez a varázslatos összetevő. Hogy vajon bennem is megvan-e, azt másoknak kell eldönteniük.

Az évek során egyre erősödött bennem a meggyőződés, hogy Agatha Christie minden kétséget kizáróan kimagasló detektívregény-szerző. Szőtte a bűvös hálóját, minduntalan vakvágányra terelt bennünket, körbe-körbe jártunk, és végül valami egész váratlan helyen találtuk magunkat. Te jó ég, mondtuk. Erre igazán nem számítottam! Barátja, Eden Philpotts legelső tanácsaiból Agatha megtanulta, hogy az írás mesterség és nem csak művészet, illetve hogy vannak olyan módszerek, trükkök, amelyekkel legyőzhetők a stílusbeli és technikai akadályok.

Agatha munkája ajándék volt a képzőművész számára. Szereplők, helyszínek és tárgyak kínáltak gazdag témaválasztékot, de mert a leírásai nem tartalmaztak specifikus részleteket, az illusztrátor szabadon engedhette a képzeletét, és akár manipulálhatott is. Ami a képzelőerőt illeti, Agathának rengeteg volt belőle. Janet Morgan azt írja Agatha Christie-életrajzában, hogy két könyv hatott rá igazán mélyen, D. W. Dunne-tól a Kísérlet az idővel és Sir James Jeanstől A titokzatos univerzum – ezek arra ihlették, hogy a következőket írja Maxnek 1930-ban:

Nagyon keveset értek belőle, de nagyon elgondolkodtat, megfoghatatlan ötletek nyüzsögnek a fejemben. Milyen különös is volna, ha Isten a jövőben létezne – valami, amit soha nem alkottunk meg, nem képzeltünk el, ami még nincs – ha feltesszük, hogy nem Ok, hanem Következmény… Mulatságos ilyesféle elképzelésekkel eljátszadozni – hogy Isten olyannak teremtette a világot, amilyen, és elégedett vele: ez biztosan nem így van. Kezdetben az ember éhen pusztult és megfagyott (a földben rejlő szén tetején), és minden járványt és pestist, amelyet az Ember ostobasága okozott, »Isten akaratának« tulajdonítottak. És mi van, ha az élet ezen a bolygón véletlen, teljességgel előreláthatatlan és a naprendszer minden elve ellen való? Milyen csodálatra méltóan érdekes – és vajon mikor lesz vége? Valamely tökéletes és csodálatos Tudatban…

Janet Morgan kitűnő életrajza leírja, hogy Agatha termékenyen és zseniálisan használta a fantáziáját. „Gyakran álmodott, emlékezett az álmaira, beszélt róluk, élvezte őket… álmában repült is…” Bennem is megvan ugyanez a hajlandóság a fantáziálásra és álmodásra, főleg a repülős álmokra, és mindig is úgy véltem, ezért van bennem olyan nagy empátia Agatha és a könyvei iránt.

Ugyanakkor Agatha két lábbal a földön állt. Saját önéletrajza sokat megmutat emberségéből és szellemességéből:

Nem szeretem a tömeget, a zsúfoltságot, a másokkal való összepréselődést. Nem szeretem a hangosságot, a zajt és az elhúzódó beszélgetéseket. Nem szeretem a partikat, különösen a koktélpartikat nem, a cigarettafüstöt és általában a dohányzást. Nem szeretem az alkoholos italokat, csak a főzéshez némelyik fajtájukat. Nem szeretem a lekvárt, az osztrigát, a langyos ételt, a szürke eget, a madarak lábát, egyáltalán a madarak érintését. És amit végképp nem szeretek, az a meleg tej íze és szaga.

Szeretem viszont a napfényt, az almát, majdnem mindenfajta zenét, a vonatokat, a számtani fejtörőket és egyáltalán a számokkal való bíbelődést. Szeretem a tengert, a fürdést és az úszást, a csöndet, az alvást, az álmokat, az evést, a kávé illatát, a gyöngyvirágot, a kutyák legtöbb fajtáját és a színházba járást.

Tudnék sokkal jobb listákat is készíteni, látványosabbakat vagy fontoskodóbbakat – de az megint nem én lennék, és azt hiszem, mégiscsak jobb, ha beérem önmagammal.1

Agatha egyedül dolgozott, és úgy tartotta, hogy „az írásban az a legnagyszerűbb, hogy egyedül lehet végezni, és az ember beoszthatja magának a saját idejét.”2 Mélységesen egyetértek! Az én munkahelyem egy műterem, mindenféle holmival telezsúfolva, mindenütt könyvek, és az egész nagyon rendetlen. Az az érzésem, hogy a maga sokkal kisebb munkaterületén Agathát sem foglalkoztatta jobban a rend és rendszerezés, mint engem. Amikor egyszer a BBC Rádió „Közelkép” című műsorában megkérdezték, hogy milyen munkafolyamat szerint dolgozik, beismerte: „Bizonyára csalódást okozok, de az az igazság, hogy lényegében nincsen módszerem.” John Curran teljességre törekvő és igen érzékeny könyvében – Agatha Christie és a gyilkos szándék – azt írja: „Szellemi lételeme volt a káosz, ami sokkal nagyobb ösztönző erővel hatott rá, mint a fegyelmezett rend; a szigorúság elfojtotta benne az alkotói folyamatot.” Ez volt az ő módszere, és ugyanez az enyém is. A magam káoszából, vázlatokból, rengeteg jegyzetből, utalásból megszületett a kész festmény.

Az archeológia is olyasmi, ami közös Agathában és bennem. Agatha Sir Max Mallowan régész felesége volt. Legidősebb fiam, Jonathan Adams professzor, tengeri régész. A feltárás helyettes igazgatója volt, amikor kiásták és a felszínre emelték a Mary Rose-t, képes rá, hogy logikus egészet teremtsen egy valószerűtlen halom, látszólag összefüggéstelen maradványból – akárcsak én művészként –, és tehetséges festő is. A magunk módján mindketten sok közös vonást mutatunk Agatha írásmódszerével. Azt hiszem, a régészetben alkalmazott folyamatok és tevékenységek hasonlítanak egy detektívregény írásához: összegyűjteni a darabkákat, megtalálni a tényeket, követni a nyomokat, leásni a felszín alá, és utat engedni a képzelőerőnek…

A regényírás mellett Agatha Christie kiváló színdarabíró is volt. Az én szenvedélyem a színház iránt még akkor kezdődött, amikor figyeltem az amatőr előadásokban játszó és rendező szüleimet. Sok színész barátjukkal ismerkedhettem meg – így Flora Robsonnal és Sybil Thorndike-kal –, ami nagy kiváltság volt, és sok boldog emlékem fűződik a színházi estékhez Londonban és Párizsban. Anyám, Constance, Dame Carrie Tubbs tanítványa volt a Guildhall Zenei Főiskolán, bár sajnos a házassága után felhagyott az énekléssel. Agatha is tanult énekelni, ő az írás kedvéért hagyta abba.

Megfestettem az új borítót A Greenshore-gloriett számára, és így az Agatha Christie-vel való kapcsolatom könyvei borítótervezőjeként immár több mint ötven éve tart. Remélem, nem ez lesz az utolsó, lesz még alkalmam újabb munkákra. E nagyszerű író iránt ugyanis egyre csak nőtt a tiszteletem az évekig tartó közös munka során. Nagyságát legjobban egy eredetileg a News Chronicle-ben megjelent mondat írja le, amelyet John Curran is idéz Agatha Christie és a gyilkos szándék című könyvében: „Mrs. Christie zseniálisan sző detektívregény-cselekményeket, hozzá hasonló nincs és nem is lesz.” Magam sem fogalmazhatnám meg jobban.

Tom Adams

Cornwall

2014. január

Előszó Mathew Prichard

Nem vall Agatha Christie-re, hogy a Gyilkosvadászatot – a regényt, amely ebből a kisregényből nőtt ki – egy konkrét helyszínhez, Greenway House-hoz kötötte, amely a Dart folyó partján áll, Dél-Devonban. Nima (így szólítottam a nagyanyámat) Greenwayben töltötte a nyarakat, szinte attól a pillanattól fogva, hogy 1938-ban megvette, egészen a haláláig, 1976-ig.

Immár 15 éve, hogy a nemzeti örökséggel és természetvédelemmel foglalkozó National Trust fennhatósága alá került, és megnyitották a nagyközönség számára.

Múlt évben az ITV sorozata, az Agatha Christie: Poirot, David Suchet-vel a főszerepben itt forgatta le az utolsó részt, a Gyilkosvadászatot. Így a sorozat, amely 1989-ben indult A claphami szakácsnő kalandjával, nagy dicsfénytől övezve magában Greenwayben ért véget. Sem Nima, sem elhunyt édesanyám, Rosalind, aki a kezdetekben sokat dolgozott a tévésorozat beindításán, nem kívánhatott volna ennél jobbat. Mintha csak Hercule Poirot hazatért volna.

Amilyen szerencsénk volt, csodálatos nyárias időjárással áldott meg a sors, és az utolsó forgatási nap a ház előtt, bár csak egy dramaturgiailag nem különösebben fontos jelenet maradt hátra, mégiscsak szívszorító volt, mert David Suchet-t mutatta, aki talpig Poirot-ban, a maga utánozhatatlan módján fellépkedett a lépcsőn, és bekopogott. Végül három ismétlés után meghallottuk az örökbecsű szavakat – „mára végeztünk” –, és nem maradt szem szárazon a házban, pontosabban a kertben, ahol hatalmas tömeg gyűlt össze, hogy megünnepelje a világ legnépszerűbb tévésorozatát és az egyik legnépszerűbb irodalmi szereplőnket, Hercule Poirot-t, egyik legnépszerűbb karakterszínészünk, David Suchet megformálásában. Ha bárki azt mondta volna Nimának (aki sajnos soha nem találkozott David Suchet-vel), hogy ilyen nagyszabású és népszerű sorozat készül majd a műveiből huszonöt éven keresztül, biztos vagyok benne, hogy nem hitte volna el.

Amiért a Gyilkosvadászatot különösképpen kedvelem, az jóval régebbre nyúlik vissza, mint a televíziós sorozat. A könyvet 1956-ban adták ki, amikor 13 éves voltam. Abban az időben kezdtem élvezni Nima könyveit, és iskolás fiúként én is Greenwayben töltöttem a nyarakat, természetesen a családommal és Nimával együtt. Nem állítom, hogy valaha is tartottak kerti mulatságot a kertben, de jól emlékszem kisebb eseményekre, mert Greenway egyre növekvő számban látott vendégül irodalmi és színházi barátokat (ez volt Nima fénykora West End-i színházi szerzőként), és el-eljöttek még mostohanagyapám, Max Mallowan régész barátai is. Nima soha nem mintázta szereplőit egy az egyben élő emberekről, de hazudnék, ha azt állítanám, nem ismerek fel egy-egy vonást Sir George és Lady Stubbs karakterében, vagy legfőképpen Mrs. Folliatéban – ezeket olyan emberektől kölcsönözte, akiket valóban ismert. És az sem lepett meg, hogy a Gyilkosvadászatban hátizsákos ifjú turisták is szerepeltek. Jól ismertük a közeli ifjúsági szálló, a Maypool felénk tévedő lakóit.

Mégis, azt hiszem, a Gyilkosvadászat két olyan emléket idéz meg a gyerekkoromból, amelyet különösen fontosnak érzek: az egyik egy személy, a másik egy hely. A személy Ariadne Oliver, aki bár sokkal lármásabb, mint Nima valaha volt, mégis megmutat valamit Nima lelkesedéséből, almaimádatából, és írói kíváncsisága is nagyon emlékeztet Nimára. Hét regényben bukkan fel, hatban Poirot-val, és a filmben Zoe Wanamaker remekül alakítja a figurát. A hely pedig a csónakház, ahol a szegény meggyilkolt áldozatot megtalálják. Nimával délutánonként lesétáltunk a csónakházhoz, és néztük az elhaladó luxushajókat (a Kiloran, The Pride of Paington, a Brixham Belle, és azok a csodálatos folyami gőzösök, amelyek közül egy, nagy örömömre, még ma is működik). Ezeken a sétahajókon az idegenvezetők mindig megemlítették Greenwayt, általában pontatlanul, Agatha Christie otthonaként (nem pedig nyári lakjaként), és bár hallottuk a hangjukat, ahogy tovasiklottak, nem emlékszem, hogy egyszer is felismerték volna, amint feltűnés nélkül üldögél a csónakházban az unokájával! Ahogy most újraolvastam a regényt, emlékezni vélek arra, amikor megjelenésekor, kiskamaszként először olvastam: talán akkor értettem meg először, hogyan lehet megalkotni egy detektívregényt valódi emberek és valódi helyek viszonylatában, mert az ebben a könyvben szereplő embereket és helyeket tényleg ismertem. Természetesen ez a hitelesség teszi Nima könyveit ma is olyan valóságossá és meggyőzővé. Akkoriban azok a könyvei, amelyek a régészettel voltak kapcsolatban vagy a Közép-Keleten játszódtak, számomra teljes kitalációnak tűntek, bár Nima pontosan ugyanazt a technikát alkalmazta: valódi emberek és valódi tájak tulajdonságait használta, csak épp egy fiktív dimenzióval kiegészítve. Éppen úgy, mint a Gyilkosvadászatban. Remélem, egy nap ellátogathatok Nimrúdba, az egyiptomi piramisokhoz, vagy más helyszínekre, amelyek Nimát inspirálták, és akkor úgy látom majd ezeket a helyeket, ahogy ő. Nemrégiben felkerestem egy bizonyos inspiráló helyet, a kanári-szigeteki Tenerifét, ahol egy Harley Quin-történet játszódik, a „Férfi a tengerről” (a Mr. Quin című kötetben) – zseniális novella, és most, hogy jártam ott, még jobban szeretem.

Mint valószínűleg tudják, a családom Greenwayt a National Trustnak adta 1999-ben, és az év nagy részében nyitva áll a látogatók előtt. Most már bárki benézhet a csónakházba, ahol a gyilkosság történt, vagy pihenhet egy széken, közel a helyhez, ahol Hattie Stubbs ült, és udvariasan elbeszélgethet a kiránduló fiatalokkal, akiknek immár szabad a birtokra lépniük. A National Trust boltjában árulják Nyugat-Anglia legteljesebb Agatha Christie-gyűjteményét. Bár a Gyilkosvadászat különleges abból a szempontból, hogy valódi helyszínen játszódik, nem az egyetlen Agatha Christie-könyv, amely Greenwayt idézi. Ha tetszett, feltétlenül olvassák el az Öt kismalacot, ahol a gyilkosság a greenwayi bástyakertben történik!

Végül, gyakran írom le „szívélyesnek” Agatha Christie könyveit és a belőlük készült filmeket. Robyn Brown és Gary Calland, a két igazgató, akiket a National Trust 1999 óta alkalmaz, és a személyzet felülmúlták önmagukat – Greenway éppen olyan szívélyesen fogadja a látogatókat, mint Nima tette gyerekkoromban. Remélem, hogy most, amikor elolvasták a könyvet, és talán megnézték a filmet David Suchet-val, ellátogatnak majd az eredeti helyszínre is. Nagy élvezet lesz!

Mathew Prichard

Monmouth

2014. január

Tartalom

Bevezető (Tom Adams)

Előszó (Mathew Prichard)

A Greenshore-gloriett

Agatha Christie és a Greenshore-gloriett (John Curren)

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 587 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License