PHILIP ROTH

SZÉGYENFOLT

Fordította
Sóvágó Katalin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philip Roth: The Human Stain

Copyright © 2000, Philip Roth

All rights reserved

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2003, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Borítóillusztráció © rodjulian / AdobeStock

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

Szerkesztette Totth Benedek

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-620-372-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1 Mindenki tudja

R. M.-nek

OEDIPUS

Mily tisztulással? És minő fertőzet az?

KREON

Száműzni kell valakit, vagy vérrel a vért lemosni…

Szophoklész: Oedipus király
(Babits Mihály fordítása)

1

MINDENKI TUDJA

1998 nyarán szomszédom, Coleman Silk – aki két évvel korábban történt visszavonulása előtt húsz-egynéhány évig tanított klasszika-filológiát a közeli Athena Főiskolán, majd utána több mint tizenhat évig volt ugyanott a bölcsészkar dékánja – bevallotta nekem, hogy bár már betöltötte a hetvenegyedik évét, viszonyt folytat egy a főiskolán dolgozó, harmincnégy éves takarítónővel. A nő hetente kétszer a helyi postán is takarított, abban a kis, kopott deszkakunyhóban, amely úgy nézett ki, mintha egy oklahomai családot oltalmazna a Dust Bowl szeleitől a harmincas években, és amely elhagyatottan és viharverten állt a benzinkúttal és a vegyesbolttal szemközt, a hegyvidéki kisváros kereskedelmi központját jelentő útkereszteződésnél, tetején a lobogó amerikai zászlóval.

Egyik nap Coleman zárás előtt pár perccel ment a postájáért, és akkor látta először az asszonyt, aki éppen a padlót mosta fel – vékony, magas, csontos nő, lófarokba fogott, őszülő szőke hajjal, olyasfajta szigorú, faragott vonásokkal, amelyeket általában az új-angliai kíméletlen kezdeteket elviselő, templomjáró, dolgos gazdasszonyokhoz, a gyarmati idők zsarnoki erkölcsének kalodáját engedelmes áhítattal tűrő, zord nőihez társítanak. Faunia Farleynak hívták, feltételezhető nyomorúságait azzal a kifejezéstelen arccal leplezte, amely nem rejt el semmit, viszont mérhetetlen magányról árulkodik. Egy helyi tejgazdaságban lakott, ahol fejéssel törlesztette a lakbért. A középiskolát két év után abbahagyta.

A nyár, amelyen Coleman beavatott Faunia Farleyval közös titkába, ugyanaz a nyár volt, amikor Bill Clinton botrányának megalázó részletei is napvilágra kerültek – a legapróbb életszerű részletig minden, és éppen ez, a pikáns részletekben való tocsogás tette igazán életszerűvé és megalázóvá a történetet. Azóta se volt ilyen nyarunk, amióta valaki rábukkant egy ócska Penthouse-ban Amerika új szépségkirálynőjének térdelő és hanyatt fekvő, kecses aktjaira, minek következtében a megszégyenült lány kénytelen volt lemondani a koronájáról, és elmenni bombasikerű popsztárnak. A ’98-as új-angliai nyár csodásan meleg és napsütéses volt, a baseballban a hazafutás fehér istenének és a hazafutás barna istenének mitikus harcát hozta, Amerikában pedig az áhítatosság végtelen tivornyáját, az erkölcsi tisztaság dőzsölését, amikor a terrorizmust – amely letaszította a kommunizmust a legfőbb nemzetbiztonsági kockázatok trónjáról – felváltotta az orális szex, amikor egy férfiasan fiatalos, középkorú elnök és egy tolakodó, kelekótya, huszonegy éves alkalmazott kamaszos hetyegése – egy parkoló helyett az Ovális Irodában – feltámasztotta Amerika legrégibb közös passzióját, történetileg talán a legálnokabb és legrombolóbb gyönyört: a képmutatás önkívületét. A Kongresszusban, a sajtóban és minden tévécsatornában megjelentek a feltűnési viszketegségben szenvedő álszent csúszómászók, tébolyult hévvel kárhoztattak, sopánkodtak, büntettek és moralizáltak a szomszéd határba érő nyelvvel, abban a tudatos hagymázban, amelyet Hawthorne (aki a múlt század hatvanas éveiben alig pár mérföldre lakott a házamtól) ama hajdani, fiatal ország „üldöző szellemének” nevezett; versenyt szorgalmazták a megtisztulás sósavas szertartásait, amely majd kimarja a végrehajtó hatalomból az erekciót, és akkor kellemes és kényelmes lesz minden, hogy Lieberman szenátor tízéves lánya ismét nyugodtan nézhesse feszengő apukája mellől a televíziót. Nem, aki nem élt 1998-ban, az nem tudja, mi az igazi képmutatás. „Mikor Abélard megtette, akkor meg lehetett akadályozni, hogy ismét bekövetkezzék”, írta William F. Buckley, a konzervatív napilap kolumnistája, arra célozva, hogy az elnök hivatali visszaélésére – amelyet Buckley valahol másutt Clinton „inkontinens bujaságának” minősített – nem a vádemeléshez hasonló vértelen valami lenne a legjobb orvosság, hanem inkább az a tizenkettedik századi büntetés, amelyet Fulbert kanonok késforgató üzlettársai mértek Abélard-ra, mert elcsábította és titokban feleségül vette az egyházi kolléga unokahúgát, a szűz Héloïse-t. A Salman Rushdie-t halálra ítélő Khomeini fatvájával ellentétben Buckley vágyálma az ivartalanító fenyítésről nem kecsegtette anyagi előnyökkel a reménybeli elkövetőt, ám az ajatollahénál nem kevésbé szigorú szellem üzent általa, nem kevésbé magasztos ideálok nevében.

Ez volt az a nyár, amikor ismét felfordult Amerikában az ember gyomra, amikor boldog-boldogtalan gúnyolódott, spekulált, elméleteket gyártott és túlzásba esett, amikor a felnőttlét magyarázatának erkölcsi kötelességét hatályon kívül helyezték, hogy megóvják a gyerekek szüleik életével kapcsolatos illúzióit, amikor az emberek pitiánersége valóban döbbenetes volt, amikor valamilyen gonosz szellem szabadult rá az országra, amikor mindkét táborban azon szörnyülködtek: „Miért vagyunk mi ilyen eszelősek?”, amikor férfiak-nők reggelente azzal a felismeréssel ébredtek, hogy az éjszaka, amely túllendítette őket az irigykedésen és a gyűlölködésen, álmukban Bill Clinton pofátlansága kísértette őket. Jómagam egy behemót transzparensről álmodtam, amely a bolgár művész, Christo munkáinak mintájára, a dadaista módon becsomagolt Fehér Házon virított, azzal a felirattal, hogy: ITT EGY EMBERI LÉNY LAKIK. Ez volt az a nyár, amikor a zűr, a felfordulás, a káosz egymilliomodszor is körmönfontabbnak bizonyult ideológiánál és erkölcsnél. Ez volt az a nyár, amikor minden gondolat az elnöki pénisz tengelyén forgott, és az élet szégyentelen szennye ismét összezavarta Amerikát.

Szombatonként néha felhívott Coleman Silk, és szólt, hogy menjek át hozzá a hegy túloldalára egy kis vacsora utáni zenehallgatásra, vagy römizésre filléres alapon, vagy csak úgy üldögélni a nappalijában pár órát, és segítsek elviselni némi konyak mellett azt az estét, amely a legnehezebb volt a számára a hétben. 1998 nyarán már csaknem két éve élt egyedül a nagy, régi, fehér deszkaházban, ahol négy gyereket neveltek fel, azóta, hogy feleségét, Irist egyik napról a másikra elvitte a szélütés, miközben Coleman javában háborúzott két főiskolai diákja ellen, akik fajgyűlölettel vádolták.

Majdnem egész tudományos pályáját Athenában futotta be ez a közvetlen, éles eszű, energikusan sima modorú, nagyvárosi sármőr, akiben volt valami a harcosból és az üzletemberből, és aki egyáltalán nem emlékeztetett a vaskalapos klasszika-filológia professzor archetípusára (bizonyítja a latin-görög társalgási klub, amelyet ő alapított eretnek ifjú oktatóként). Köztiszteletben álló ógörög irodalmi előadás-sorozatát, az IHM-et (Istenek, Hősök, Mítoszok) éppen Coleman nyílt, közvetlen, és akadémikusra nem jellemzően erélyes egyénisége miatt kedvelték a hallgatók. – Tudják, mivel kezdődött az európai irodalom? – kérdezte a névsorolvasás után az első előadáson. – Egy veszekedéssel. Az egész európai irodalom egy torzsalkodásból pattant ki. – Azzal fogta Iliászát, és felolvasta osztályának a kezdő sorokat: „Haragot, istennő, zengd Péleidész Akhilleuszét, vészest… attól kezdve, hogy egyszer szétváltak civakodva Átreidész, seregek fejedelme s a fényes Akhilleusz.”[1] És min kapott össze ez a két erőszakos, basáskodó ember? Olyan elemi dolgon, amiért a kocsmában bunyóznak. Egy nőn, vagyis inkább egy lányon. Egy lányon, akit elragadtak az apjától. Egy háborúban elrabolt lányon. Mia kouri, így írja le a költemény. Mia, amiből az újgörögben az „egy” határozatlan névelő lesz; a kouri, a lány, a modern görögben kori-vá fejlődik, ami lánygyermeket jelent. Mármost Agamemnónnak sokkal jobban tetszik ez a lány, mint a felesége, Klütaimnésztra. Meg is mondja, hogy Klütaimnésztra nem ér fel vele, sem arcban, sem alakban. Hát ez elegendő magyarázat, hogy miért nem akar lemondani róla, ugyebár. Amikor Akhilleusz követeli, hogy Agamemnón adja vissza a lányt az apjának, engesztelésül Apollón istennek, akit gyilkos haragra gerjesztettek a lányrablás körülményei, Agamemnón nemet mond; kizárólag akkor hajlandó engedni, ha cserébe megkapja Akhilleusztól a saját nőjét. Ettől ismét felfortyan Akhilleusz, az adrenalinos Akhilleusz, a legrobbanékonyabb pukkancs vadember, akinek jellemzésén valaha is volt alkalma élvezkedni írónak, a legsértődékenyebb hadigépezet, főleg ott, ahol a tekintélye és az étvágya forog kockán. A nagy hírű Akhilleusz kivonul és elhatárolódik, mert fumigálják a nagy hírét. A hérosz Akhilleuszt akkora dühbe hozza a sértés, amikor elvitatják tőle a lányt, hogy elszigeteli magát, dacosan távozik a társadalomból, amelynek dicső védnöke, és amelynek borzasztó szüksége van rá. Tehát ezzel, egy veszekedéssel, egy otromba veszekedéssel egy fiatal lány fiatal testén, a szexuális telhetetlenség gyönyörűségein, egy vérmes katonafejedelem fallikus jogosultságának, fallikus méltóságának sérelmével kezdődik a nagy európai irodalom, és csaknem háromezer évvel később ezért kezdünk mi is itt…

Alkalmaztatása idején rajta kívül alig maroknyian voltak Athenában a zsidók, és valószínűleg egész Amerikában is az első zsidók közé tartozott, akiknek engedélyezték a klasszikusok oktatását; pár évvel korábban egyetlen zsidó akadt Athenában, E. I. Lonoff, a csaknem elfelejtett novellista, akinél magam is emlékezetes látogatást tettem annak idején, írótanonc koromban, amikor kétségbeesetten vágytam egy mester megerősítésére. A nyolcvanas és kilencvenes években ugyancsak Coleman volt az első és egyetlen zsidó, aki dékán lehetett Athenában. 1995-ben lemondott a dékáni tisztségről, és oktatóként folytatta pályafutását két évfolyamon, Delphine Roux professzor összevont nyelvészeti-irodalmi programjának keretében, amely magába olvasztotta a klasszika-filológiai tanszéket. Dékánként álmos, ósdi, elmaradott főiskolát vett át, de ő a nagyravágyó új elnök feltétlen támogatásával, és nem minden rámenősség nélkül felszámolta a szinekúrás elfekvőt, korai visszavonulásra buzdította a régi gárda leghasznavehetetlenebb tagjait, törekvő fiatal adjunktusokat alkalmazott, és forradalmasította a tananyagot. Szinte biztos, hogy ha kellő időben, kellemetlen incidens nélkül vonul vissza, lett volna emlékkötet, lett volna Coleman Silk előadássorozat, lett volna klasszikus stúdiumok tanszéke, amely az ő nevét viseli, esetleg a halála után – tekintve érdemeit Athena huszadik századi felélesztésében – a bölcsészkar épületét, sőt talán még a North Hallt, a főiskola nevezetességét is átkeresztelik Coleman Silkre. Az egyetemi kisvilágban, amelyben élete nagyobb részét töltötte, rég megszűnt volna a félelem, neheztelés, vita, hogy örök hivatalos dics övezze alakját.

Főfoglalkozású professzorsága idején a második szemeszter közepe táján ejtette el a terhelő szót, amelynek következtében elvágta kötelékeit a főiskolával – az egyetlen terhelő szót, amelyet rajta kívül milliók mondtak ki fennhangon azokban az években, amikor ő Athenában tanított és vezetett, azt a szót, amely Coleman szerint megölte a feleségét.

A szemináriumnak tizennégy hallgatója volt. Coleman jelenléti ívet vezetett az első előadásokon, hogy megtanulja a diákok nevét. Volt két név, amelyekre a szemeszter ötödik hetében sem érkezett válasz, ezért Coleman a hatodik héten ezzel a kérdéssel kezdte az előadást: – Tudják, hogy kik ezek? Léteznek egyáltalán, vagy csak majomkodni járnak az egyetemre?

Megdöbbenésére még aznap hívatta utódja, az új dékán, hogy tisztázza magát a fajgyűlölet vádja alól, amelyet a két hiányzó és történetesen fekete hallgató emelt ellene, akik – bár nem voltak jelen az órán – egykettőre megtudták, minek nevezte őket a távollétükben a professzor. – Én csak arra céloztam, hogy hülyeséget csinálnak azzal, hogy távol maradnak az órákról – felelte Coleman. – Nem nyilvánvaló? Ez a két hallgató nem jelent meg egyetlen alkalommal sem a szemináriumon. Csak ennyit tudtam róluk. A kifejezéssel arra utaltam, hogy az egyetemi élet nem csupán móka és kacagás. Fogalmam sem volt, milyen a bőrük színe. Ötven éve talán még eszembe jutott volna, de azóta elfelejtettem, hogy a „majom” szóval egyesek a feketéket becsmérlik. Mivel aggályos gonddal ügyelek a diákok érzékenységére, sohasem használtam volna semmilyen kifejezést, amiben az a szó szerepel. Vegye figyelembe a szövegösszefüggést: „Léteznek egyáltalán, vagy csak majomkodni járnak az egyetemre?” A fajgyűlölet vádja hazug. Nevetséges. A kollégáim is tisztában vannak vele, hogy nevetséges, és hallgatóim is tudják, hogy nevetséges. Itt egyedül és kizárólag ennek a két diáknak a mulasztásáról, a kirívó és megbocsáthatatlan lustaságáról és felelőtlen viselkedéséről van szó. A bőszítő az, hogy a vád nemcsak alaptalan, hanem égbekiáltóan igazságtalan is. – Miután Coleman mindezt elmondta a védelmére, részéről lezárta az ügyet, és hazament.

Mármost én úgy tudom, hogy még az átlagos dékánok is kivétel nélkül szereznek ellenségeket a kar és a vezetőség közötti senki földjén. Nem mindig adják meg a kívánt béremelést, a mohón vágyott, kényelmes parkolóhelyeket vagy a tágasabb irodákat, amelyekre a professzorok jogosultnak tekintik magukat. A kinevezési vagy előléptetési kérelmeket, főleg ha gyengébb tanszékekről nyújtják be őket, rendszeresen visszadobják. A titkárnők felvételét, a létszámbővítést, a leadandó tananyag csökkentését vagy a korai előadások alóli felmentést szorgalmazó tanszéki kérvényeket szinte kivétel nélkül elutasítják. A tudományos konferenciák útiköltségének térítését rendszeresen megtagadják, s a többi, s a többi. Ám Coleman nem átlagos dékán volt, és annak, hogy kiktől és hogyan szabadult meg, mit törölt el, mit vezetett be, és milyen rettenthetetlenül tette a dolgát, fittyet hányva a heves ellenállásnak, nem az lett az eredménye, hogy néhány érdemtelen és elégedetlenkedő megsértődött rá. Pierce Roberts, a rámenős, jóképű fiatal elnök védőszárnyai alatt – aki jött, kinevezte dékánnak, és azt mondta neki: „Változtatásokra van szükség, akinek nem tetszik, lépjen ki, vagy vegye fontolóra a korai nyugdíjazást” – Coleman a fejére állított mindent. Amikor nyolc évvel később, Coleman megbízatásának félidejében Robertset felkérték a tíz nagy egyetem egyikének vezetésére, ezt annak a pornak köszönhette, amit az Athenában rekordidő alatt végrehajtott változtatások vertek föl, csakhogy ezt nem az elbűvölő elnök hajtotta végre – aki végső soron csak a pénzszerzéshez értett, és mivel nem ő szenvedte el az ütéseket, ennélfogva karcolás nélkül, harsonaszóval távozhatott Athenából –, hanem eltökélt dékánja.

Dékánsága első hónapjában Coleman behívta elbeszélgetésre a bölcsészkar összes tanárát, köztük számos idős professzort, a főiskolát alapító és pénzelő családok leszármazottjait, akiknek tulajdonképpen nem volt szükségük a pénzre, de azért boldogan elfogadták a fizetést. Előre tájékoztattak mindenkit, hogy hozza magával a szakmai önéletrajzát, és ha valaki nem hozta volna be, mert méltóságán alulinak találta a kérést, az életrajz attól függetlenül ott feküdt Coleman asztalán. És egy teljes óráig bent tartott mindenkit, sőt volt, hogy annál is tovább, addig, amíg meg nem izzasztotta őket, ékesszólóan bizonyítva, hogy Athena csakugyan megváltozott. Továbbá nem habozott azzal kezdeni az elbeszélgetést, hogy belelapozott az életrajzba, és megkérdezte: „Tulajdonképpen mit csinált az utóbbi tizenegy évben?” Mikor pedig a kari állomány túlnyomó többsége azt felelte, hogy rendszeresen publikál az Athenai Szemlében, mikor Coleman sokadszorra hallott a nyelvészeti, bibliográfiai vagy régészeti tudományos apróságokról, amelyeket a kérdezettek évente kiszemelgettek valamely régi doktori disszertációból „közlés” céljára a főiskola könyvtárán kívül sehol másutt nem katalogizált, szürke kartonpapírba kötött, negyedéves folyóiratban, állítólag ezzel volt pofája megszegni az athenai illemkódexet: „Másként fogalmazva, maguk újrahasznosítják a szemetüket”. Ezek után nemcsak megszüntette az Athenai Szemlét, visszaküldve a csekély adományt az adományozónak – a szerkesztő apósának –, de a korai nyugdíjazást bátorítandó, kiszorította a hasznavehetetlenek leghasznavehetetlenebbjeit a húsz-harminc éve gépiesen ledarált kurzusokból, és átirányította őket első éves angolra, összefoglaló történelemre és az új gólyatábori előkészítőre, amelyet a rekkenő nyár végén tartottak. Eltörölte a rossz ízű Év Tudósa-díjat, és átcsoportosította a díjjal járó ezer dollárt. Athena történetében először rászorította az embereket, hogy hivatalosan, részletes tevékenységi tervezetet mellékelve pályázzanak fizetett alkotói szabadságért, amit többnyire elutasított. Felszámolta a főiskola legpompásabb tölgyfa burkolatával büszkélkedő, klubra emlékeztető kari ebédlőt, hogy eredeti rendeltetésének megfelelően az emelt szintű tárgyakat oktassák benne, és attól fogva a tanárok a büfében ettek a diákokkal. Ragaszkodott a kari gyűlésekhez – az előző dékán annak köszönhette hatalmas népszerűségét, hogy sose tartott ilyet. Coleman jelenléti ívet vezetett a kari titkárral, úgyhogy még a heti három órát adó kiváltságosok is kénytelenek voltak befáradni a campusra. Talált a főiskola szabályzatában egy cikkelyt, amely szerint nincs szükség végrehajtó bizottságokra, és arra hivatkozva, hogy a változások e nehézkes akadályait csak a kényelem és a hagyomány hozta létre, meg is szüntette őket, hogy egyedül dirigálhassa ezeket a gyűléseket, mindegyiken bejelentve, mit fog tenni a legközelebb, amivel garantáltan még nagyobb sértődést okozott. Vezetése idején nehezebb volt előrelépni a ranglétrán, ami valószínűleg a legnagyobb megrázkódtatást jelentette: az emberek már nem kerültek feljebb automatikusan, csak azért, mert jó oktatók voltak, és fizetésemelést is csak az kapott, aki megérdemelte. Röviden, Coleman bevezette a versengést, meghonosította Athenában a versenyszellemet, „mert ezt csinálják a zsidók”, mint egy korai ellensége megjegyezte. Ha pedig összeállt egy dühös ad hoc bizottság, és panaszra ment Pierce Robertshez, akkor az elnök minden esetben Colemant támogatta.

Roberts éveiben szerették Colemant az értelmes fiatalabbak, akiket ő toborzott, mert a dékán teret adott nekik, és kezdett felfogadni a Johns Hopkinson, a Yale-en és a Cornellen végzett, rangos oktatókat. „A minőség forradalma!”, mondogatták büszkén magukról. Becsülték a dékánt, mert kihessegette a vezető elitet a kis klubból, és veszélyeztette önképüket, amely tévedhetetlenül hajszol az őrületbe minden beképzelt professzort. A kar leggyengébb részét képező korosabb szivarokat kizárólag az tartotta fent, amit magukról gondoltak – a Kr. e. századik év legnagyobb tudósa, és így tovább – és amint ezt felülről megkérdőjelezték, önbizalmuk alámosódott, és néhány év alatt majdnem az utolsó szálig eltűntek. Mámorító idők! De miután Pierce Roberts elfogadta a zsíros michigani állást, Haines, az új elnök meg nem volt különösebben lojális Colemanhez – és elődjével ellentétben nem nagyon tűrte a dékán terepgyaluló hiúságát, zsarnoki önzését –, és ahogy a Coleman által megtartott vagy fölvett fiatalok régi gárdává korosodtak, kezdett kialakulni Silk dékánnal szemben egyfajta ellenérzés. De hogy mennyire erős volt, azt ő csak akkor fogta föl teljes egészében, amikor összeszámolta tanszékenként, hány embernek volt nagyon is ínyére, hogy a szónak, amelyet az öreg dékán választott nem létezőnek látszó diákjai jellemzésére, van a Coleman makacsul hangoztatott szándéka szerinti elsődleges jelentésen kívül egy becsmérlő, fajgyűlölő jelentése is, amely miatt a két fekete diák panaszt emelt.

Tisztán emlékszem arra a tavalyelőtti áprilisi napra, amelyen Iris Silk meghalt, és Colemanen kitört az elmebaj. Azonkívül, hogy bólintottunk egymásnak, ha találkoztunk a boltban vagy a postán, addig nem nagyon ismertem Silkéket, és nem sokat tudtam róluk. Azt se tudtam, hogy Coleman tőlem négy-öt mérföldre nőtt fel az Essex megyei East Orange-ban, New Jersey egyik parányi városkájában, ahol 1944-ben érettségizett, hat évvel megelőzve engem a szomszédos newarki iskolában. Coleman nem kereste a társaságomat, és én se azért hagytam el New Yorkot, és költöztem fel a Berkshire-hegységbe a mezei dűlőtől elhúzódó, kétszobás rönkházba, hogy új emberekkel ismerkedjek vagy új közösséghez csatlakozzak. Az 1993-as meghívásokat, amelyeket az első hónapokban kaptam, vacsorára, teára, koktélpartira, gyalogos kirándulásokra a völgyben álló főiskolára, előadás vagy ha úgy jobban tetszene, irodalom szakosokkal folytatandó kötetlen beszélgetés végett, udvariasan elhárítottam, minekutána szomszédság és főiskola békén hagyott, hogy a magam dolgával foglalkozhassak.

Ám azon a tavalyelőtti délutánon, rögtön, miután intézkedett Iris temetéséről, Coleman megjelent a házamnál, dörömbölt, és követelte, hogy engedjem be. Noha sürgős ügyben jött, fél percig sem bírt ülve maradni, hogy ezt előadja. Felpattant, visszaült, ismét felállt, körbe-körbefutkosott a dolgozószobámban, hangosan hadart, fenyegetően rázta az öklét, ha – tévesen – azt hitte, hogy nyomatékot kell adnia szavainak. Jóformán megparancsolta, hogy írjak meg neki valamit. Ha ő írná meg a történetet annak teljes képtelenségében, semmin sem változtatva, senki se hinné el, senki se venné komolyan, az emberek azt mondanák, nevetséges hazugság, önmentegető túlzás, azt mondanák, több kellett a bukáshoz annál, hogy egy szemináriumon kimondta a „majomkodni” szót. De ha én írnám, ha egy hivatásos író írná meg…

Minden önuralma leomlott. Nem ismertem, de nyilvánvaló volt, hogy egy kiforrott, jelentékeny személyiség háborodott meg, akit olyan volt nézni, hallgatni, mintha csúnya közúti karambolnál, tűzvésznél, ijesztő robbanásnál lennék jelen, olyan tömegszerencsétlenségnél, amely egyformán megdelejez képtelenségével és groteszkségével. Abból, ahogy rohangált a szobámban, a csirkékre kellett gondolnom, amelyek akkor is futkosnak tovább, ha levágják a fejüket. Coleman fejét is lecsapták, a bölcsészkar egykori támadhatatlan dékánjának, a klasszika-filológia professzorának csiszolt agyát rejtő fejet, amelyet én néztem, az már csak a csonk volt, amely fékezhetetlenül pörgött a széthullás felé.

Én – akinek a házában még nem járt, akinek a hangját is alig hallotta – azonnal tegyek félre mindent, és írjam meg, hogy athenai ellenségei, akik őt célozták meg, a feleségét találták el. Ezzel a róla fabrikált hamis képpel, mindennek elmondva őt, ami nem volt és nem is lehetett, nemcsak egy mélységes komolysággal és odaadással fölépített szakmai pályafutást torzítottak el, de megölték a társát, aki több mint negyven évig volt a felesége. Úgy végeztek vele, mintha puskát szegeztek volna rá, és golyót röpítettek volna a szívébe. Meg kell írnom ezt az „abszurdumot” – nekem, aki akkor még semmit sem tudtam főiskolai megpróbáltatásairól, aki meg se kísérelhettem időrendbe szedni a borzalmakat, amelyek immár öt hónapja fojtogatják őt és a megboldogult Iris Silket: a fenyítő alábuktatást a gyűlésekben, meghallgatásokban, értekezletekben, a kollégiumi tisztviselőknek, kari bizottságoknak, a két hallgatót képviselő fekete ügyvédnek átadott leveleket és dokumentumokat… a vádakat, tagadásokat, viszontvádakat, a bárgyúságot, a tudatlanságot, a cinizmust, a durva és tudatos torzításokat, az unásig ismételgetett izzadságszagú magyarázkodásokat, az ügyész faggatózását – és a valószerűtlenség mindent elárasztó, örökös, lerázhatatlan érzését. – A meggyilkolását! – üvöltötte Coleman, áthajolva asztalomon, amelyet öklével döngetett. – Ezek az alakok gyilkolták meg Irist!

Az arc, amelyet mutatott, amely alig harminc centiméternyire megközelítette az enyémet, addigra már behorpadt, eltorzult, és – egy jó karban lévő, fiatalosan jóképű idős emberhez képest – furcsán visszataszítóvá változott, több mint valószínű, hogy a Colemanben kavargó indulatok toxikus hatásától. Ütődötté roncsolódott, mint a piaci standról levert gyümölcs, amit ide-oda rugdosnak a vásárlók.

Van valami lenyűgöző abban, mit művelhet a szenvedés azzal, aki se nem gyenge, se nem lanyha. Alattomosabb még a fizikai betegségnél is, mert ezen nem segíthet morfiumos infúzió, gerincvelőbe adott érzéstelenítő vagy durva műtéti beavatkozás. Ha egyszer megkaparint, úgy érzed, csak a pusztulásoddal szabadulhatsz tőle. Nyers realitása semmihez sem fogható.

Gyilkosság. Colemannek egyedül ez magyarázta, miként lelhette hirtelen halálát egy parancsoló egyéniségű, makkegészséges, energikus hatvannégy éves asszony, egy absztrakt festő, akinek vásznai uralták a helyi tárlatokat, aki vaskézzel vezette a városi művészszövetséget, a helyi újságban publikáló költő, a maga idejében a főiskolai tiltakozó mozgalom vezetője az óvóhelyek, a stroncium 90, később a vietnámi háború ellen, a konok, hajthatatlan, meggondolatlan, ellentmondást nem tűrő asszonyi forgószél, akit száz méterről föl lehetett ismerni fehér dróthajának bozontos koronájáról. A dékán, aki híre szerint bárkit le tudott hengerelni, a dékán, aki Athena felszabadításával véghez vitte a lehetetlent, kizárólag teniszben tudta legyőzni a feleségét.

Ám amikor Colemant megrohamozták – mihelyt a fajgyűlölet vádját nemcsak az új dékán, de a főiskola kis fekete diákszervezete és egy pittsfieldi fekete aktivista csoport is fölterjesztette további vizsgálatra – a támadás hamisítatlan eszelőssége eltörölte Silkék házasságának milliónyi nehézségét, és Iris ugyanazzal az engesztelhetetlenséggel kötelezte el magát a férje ügye mellett, amely negyvenévi szakadatlan súrlódásban ütközött Coleman csökönyös önállóságával. Noha évek óta nem háltak egy ágyban, és huzamosabb ideig nem viselték el egymás társaságát vagy a másik barátait, Silkék most újra váll váll mellett álltak, és az öklüket rázták azokra, akiket annál is jobban gyűlöltek, mint amennyire a legelviselhetetlenebb pillanatokban egymást. Ami egyesítette őket negyven éve Greenwich Village-ben a harcostársi szerelemben – amikor Coleman a New York-i egyetemen írta a doktoriját, a passaici dilinyós anarchista szüleitől frissen megszökött Iris meg egyelőre művésznövendékeknek ült modellt, de már akkor is viselte hatalmas hajkoronáját, már akkor is rusztikus ékszerekkel feldíszített, markánsan buja jelenség volt, színpadi főpapnő, biblikus főpapnő a zsinagóga előtti időkből – kirobbant ismét minden (az érzéki szenvedélyt leszámítva), ami közös volt azokban a village-i napokban… addig a reggelig, amelyen Iris hasogató fejfájással ébredt, és nem érezte az egyik karját. Coleman rohant vele a kórházba, de az asszony másnap meghalt.

– Engem akartak megölni, de őt találták el – mondta Coleman többször is azon a váratlan látogatáson, majd tett róla, hogy másnap délután is hallja mindenki, aki eljött Iris temetésére. Így is hitte, lepergett róla minden más magyarázat. A felesége halálától kezdve - miután tudomásul vette, hogy szenvedéstörténetét nem óhajtom irodalommá stilizálni, és visszavette tőlem a dokumentumokat, amelyeket azon a napon az asztalomra borított - írta a könyvét arról, miért vonult ki Athenából, a dokumentumregényt, amelynek a Majomkodók címet adta.

1  Devecseri Gábor fordítása