A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Dr. Off Limits, 2022

Fordította
JUHÁSZ-KOCH MÁRTA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Mr. Aranyifjú (Londoni nagymenők 6.), 2024

Copyright © 2022 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Juhász-Koch Márta, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-94-9

ELSŐ FEJEZET

Sutton

Már csak öt nap kellett, hogy végre elmondhassam: London egyik legnagyobb presztízsű kórházában fogok dolgozni, ahol azon a néven fognak szólítani, amiért olyan sokat dolgoztam, hogy a magaménak tudhassam: dr. Scott. Már a gondolatától fennállt az esélye annak, hogy a kórházba először pánikrohammal kerülök be.

– Milyenek az esélyeink?

– Nem túl jók.

Megrándult az arcom, annyira szorosra húztam az állam körül a szíjat. A sisakom csatjával babráltam, és a heveder, amit egy pillanattal korábban rám erősítettek, a combomba vájt. Általában azt a változatosságot, amit az jelent, hogy a szabadban vagyok felhőkarcoló magasságú fák között, és beszívom a friss levegőt – ami persze csak annyira tiszta, amennyire Londonban ez lehetséges –, nagy örömmel szoktam megélni, hogy végre nem az asztalomnál ülve tanulok. De ma nem ezt éreztem. Ahogy a fák között kifeszített kötelekre néztem és köztük az úgynevezett „hidakra”, amiken keresztül kellett sétálnom, úgy döntöttem, hogy el tudom engedni ezt a változatosságot.

– Annak az esélye, hogy pánikrohamot kapok, felszökött kilencvenkét százalékra.

– De tegnap levittük negyvenre – jegyezte meg Parker olyan hangon, mintha egy tinédzser lenne, akinek éppen bejelentették, hogy este kilenc után nem mehet sehova.

– Csakhogy tegnap egy nyitott tetejű buszon ültünk, ahol a baromi lelkes idegenvezető odavolt a londoni tűzvészért, és közben Mimosát ittunk. A mai nap teljesen más. Minden szempontból.

A legjobb barátnőm tudta, mennyire ideges vagyok a kórházi állás miatt. Szemtanúja volt ugyanis azoknak az éveknek, melyeket tanulással töltöttem. Látta, ahogy a hosszú napok még hosszabb éjszakákba nyúltak; látta a nemlétező társasági életemet, amit a tanulás isteneinek oltárán áldoztam fel; látta, ahogy apró imákat mormoltam azért, hogy a vendégem mondja vissza a hajvágást, hogy így be tudjak passzírozni a napomba még negyvenöt percnyi tanulást. Az évek alatt elegendő imám talált meghallgatásra, mert az orvossá válás minden egyes fázisát sikerrel teljesítettem. Az új állásom régóta érett már, ebben tetőzött az elmúlt hét év minden szorgalmasan eltöltött perce.

– Azt hittem, hogy a kötélpálya a figyelemelterelés magasiskolája lesz – érvelt Parker. – Érted… magasiskolája.

– A közelgő halálomról nem tereli el eléggé a figyelmemet.

– Hát erre nem gondoltam. Akarod, hogy én menjek előre?

Nemet intettem. Mindig is azt vallottam, hogy jobb, ha nem tudjuk egy dologról, mennyire nehéz lesz, különben még azelőtt megfutamodunk, hogy kipróbálnánk. Ha már akkor tudtam volna, hogy mivel jár az orvosi egyetemen való tanulás, amikor még heti hat nap hajat vágtam, és az emberekkel a nyaralásukról csevegtem, soha nem töltöttem volna ki azt a jelentkezési lapot. Az azóta eltelt évek alatt előfordult, hogy iszonyúan nehéz dolgom volt, de ha tudtam volna, hogy még mennyivel nehezebb lesz azután, ezer és ezer alkalmam lett volna egyszerűen feladni. Ha összetalálkozik a naivság és a vak ambíció, nagy hatalommal fognak bírni.

Az egyik oktató a hevederemet a sodort fémkötélre kapcsolta, és tovább unszolt.

– Gyerünk tovább! Nyilak mutatják, hogy merre kell menni, és az útvonalon további oktatók segítenek majd.

– Maguk azért öltöztek mindannyian feketébe, hogy ha ötven méterről lezuhanunk, és meghalunk, nem akarnak úgy kinézni, mint aki éppen bulizni indult? – kérdeztem tőle.

A férfi rám hunyorgott.

– Maga aztán optimista alkat!

– Csak érdeklődöm – feleltem.

– Azért viselünk feketét, hogy ne tereljük el senkinek a figyelmét élénk színekkel.

– Hogyne – feleltem diplomatikusan.

– És ezen a kötélpályán senki nem halt meg – tette hozzá.

A mellkasomra nehezedő elefánt úgy döntött, hogy felkel róla, és sétálni megy. A „nem történt haláleset” elég alacsony mérce a biztonságot tekintve, de meg kell elégednem vele.

– Ma legalábbis nem. – A férfi ezzel kissé meglökött, és a platformról, ahol álltunk, a következő fáig vezető első „hídra” kényszerített. Ez az úgynevezett híd egy csomó fadeszkából állt, amiket a szélben csilingelő fémláncok kötöttek össze. Egy fantáziadúsabb ember úgy fogalmazott volna, hogy olyan a hangjuk, mintha a tündérek otthonában járnánk. Én azonban tudtam, hogy valószínűleg kamu háttérhang, aminek a célja, hogy elnyomja az emberek sikoltozását.

Ráléptem az első deszkára, és megragadtam a fejem két oldala mentén húzódó két vízszintes fémkötelet.

– Amikor annak idején először elgondolkodtál azon, hogy orvosnak tanulj, legbelül tudtad, hogy el fogsz jutni erre a pontra? – kérdezte Parker.

– Mármint hogy a halál torkába nézek?

Ahogy megtettem a következő lépést, rájöttem, hogy – egyelőre – csak egy méterrel vagyok a föld fölött. Ha leesek, és a biztonsági heveder nem teszi a dolgát, akkor is maximum lábujjam törik. A következő lépést már nagyobb magabiztossággal tettem meg, és rájöttem, hogy egyáltalán nem olyan rossz, mint ahogy gondoltam. A deszkák kényelmes távolságban álltak egymástól. Nem voltunk túl magasan, és minden elég erősnek tűnt – ugyanígy jellemeztem volna az életemet azután, hogy néhány kemény év után sikerült újra talpra állnom. Volt állásom, tető a fejem fölött, gabonapehely a konyhaszekrényben és tej a hűtőben.

Elértem a következő célállomást, és megfordulva láttam, hogy Parker a híd másik végén elindul.

– Jól vagy? – kérdeztem tőle, amikor odaért mellém.

– Majd jól leszek, ha itt végeztünk. – Rám vigyorgott. – De legalább most a fenyegető halálra gondolsz, nem pedig arra, hogy hétfőn munkába állsz.

– Minden rosszban van valami jó – feleltem.

Tudta, hogy rühellem ezt a mondást, mert hatalmas baromság. Nincs minden rosszban valami jó. Amikor egy ajtó bezáródik, nem nyílik ki egy újabb varázsütésre, és hallani sem akarok az „egyszer fent” típusú dumákról. Utálom ezeket a kliséket. Én a valóságot szeretem. A valóság pedig az, hogy az élet nehéz, és ahhoz, hogy bármit is elérjünk, kemény munkára, elkötelezettségre és áldozatokra van szükség.

– Oké, jöhet a következő – közöltem a nyilakat követve. – Ez már kicsit magasabbnak tűnik, de nem vészes.

A következő hídon a deszkákat már véletlenszerűbben helyezték el – egyesek keresztben álltak, voltak kisebbek és nagyobbak. Egy csipetnyivel nagyobb önbizalommal ráléptem a hídra, és a fenyegető pánikroham kissé meghátrált – egészen addig, amíg épp el nem értem a következő állomáshelyre, mire az egész híd rázkódni kezdett.

Felsikoltottam.

Vajon a hevederemet tartó fémkötél engedett el? Hátranéztem, és láttam, hogy csak Parker az, aki rálépett a hídra, még mielőtt én végeztem volna.

– Ez így biztonságos? Mármint hogy mind a ketten egyszerre vagyunk ugyanazon a hídon? – kérdeztem az előttem álló oktatót.

A kezét nyújtotta, én pedig elfogadtam, és hagytam, hogy felhúzzon a következő állomáshelyre.

– Teljesen biztonságos. Akár száz ember is állhatna egyszerre a hídon, akkor is tökéletesen biztonságos lenne.

Nem voltam biztos benne, hogy száz embert is megtartana, de nem is akartam egyike lenni annak a száznak, aki ezt valaha ki is próbálja.

– A következő szakaszon a mászófalon kell felmászni a fenti állomáshelyre, és egy hálón kell átkúszni az azutánira.

Felnéztem, hogy lássam, hová mutat. Öt méterre fölöttünk a következő szakasz nemcsak hogy magasabban volt, de az emberek nem álltak, hanem egy kötélhágcsón másztak, ahol muszáj lefelé nézni.

– Ki tervezte ezt? Valami szadista?

– Van, aki szereti feszegetni a határait – közölte Parker, aki éppen mögém ért. – Mint ahogy te is. Te is mindig feszegeted a határaidat, hogy egyre jobbá válj.

– A különbség csak az, hogy én egy számítógép előtt ülve feszegetem a határaimat. Ott nem vagyok életveszélyben. – Megragadtam a mászófal kavics alakú kék műanyag fogantyúit, és mászni kezdtem.

– A szombati vacsora akkor pont jó lesz neked.

Felnyögtem.

– Jaj, ne már!

– Csak egy vacsora. És eltereli majd a figyelmedet. Láttam róla fotót. Semmi másra nem fogsz tudni figyelni és gondolni, míg a pasival szemben ülsz majd. Ja, és tök jó a segged innen lentről. Többet kellene mutogatnod.

Felértem a mászófal tetejére, és egy cseppet sem elegáns mozdulattal felhúztam magam a pihenőhelyre. Biztonságos helyre gördültem, és csak feküdtem a hátamon, azon tűnődve, hogy van-e valami könnyebb út a kijáratig, és vajon Parker megbocsátana-e nekem, ha faképnél hagynám.

– Ez egy borzalmas hely egy randihoz.

– Szombat este egy étteremben lesztek. Asztalokkal, székekkel, meg mindennel. És bár a kilátás csodálatos, van lift is. Még csak heveder sem kell.

– Úgy hangzik, mint egy valóra vált álom. De nem. Nem megyek randira. A legkevésbé sem akarok most bárkivel is bonyodalmat. Az ország egyik legjobb kórházában leszek rezidens. Nem akarom, hogy hétfőn bármi is elterelje a figyelmemet. Százszázalékosan a munkámra akarok koncentrálni. A kétéves rezidensképzést anélkül is nehéz túlélni, hogy egy párkapcsolatot fenntartsak közben.

– Nagyon ügyes leszel.

– Bizonyítanom kell. Garantálom, hogy egy csomó orvos lesz, aki csak arra fog várni, hogy mikor esek pofára. Az, ahogy bekerültem az orvosira, már önmagában megosztó. Nem akarom az előítéleteket erősíteni.

– Nem tudom, hogy miért megosztó az, hogy kidolgozod a beledet. Tudom, hogy csomóan az Oxfordról és a Cambridge-ről jöttek, de ugyanazokat a vizsgákat kellett neked is letenned.

Nem feleltem semmit. Nem volt értelme. Parkernek igaza van. Az a sznobság, ami az orvosi köröket jellemzi, hogy hova jártál gimibe és egyetemre, és hogy kik a szüleid, teljesen értelmetlen és egyáltalán nem fair. De már rég megtanultam, hogy az élet nem fair. A panaszkodás pedig nem segít.

– Na szóval, a munka hétfőn kezdődik – folytatta Parker. – A randid szombat este lesz. Nem a leendő férjednek mutatlak be, de még csak nem is a leendő pasidnak. Ő csak egy dögös esti program, semmi más. És a jövő hét utáni héten elutazik az Orvosok Határok Nélkül szervezettel, úgyhogy még ha akarnál is kezdeni vele valamit, az lehetetlen lesz.

Felsóhajtottam. Parkernek igaza volt – ki kellett élveznem az utolsó szabad hétvégémet, mielőtt a kimerültség és a műszakbeosztások miatt többé gyakorlatilag nem is lesznek hétvégéim.

– Azt hiszem, hátrafelé kell végigmásznom ezen a hálón, mert mára eleget láttál a seggemből. – Leguggoltam, majd lelógattam a lábamat az állomáshely széléről, hogy megtaláljam az egyensúlyomat a hálóra lépve.

– Fantasztikus technika – szólalt meg fölöttem az egyik oktató. Ugye csak viccelt?

– Látod? Jól csinálod, pedig nem is igyekeztél – jegyezte meg Parker.

– Csak téged akartalak megóvni a fenekem látványától, nem állt szándékomban a hálós kötélpálya mágusává válni.

– Még magadat is meg tudod lepni. Ugyanez lesz szombat éjjel, amikor véget ér a vacsora, és rájössz, hogy csodás estéd volt, ami alatt egyáltalán nem is gondoltál a hétfői napra.

Felnyögtem.

– Ne győzködj!

Tudta, hogy nem szabad hallgatnia rám. Igenis azt akartam, hogy győzzön meg. Akkor volt gond, amikor épp nem dolgoztam és nem is tanultam, mert olyankor bűntudatot éreztem. Mintha nem érdemelnék meg pihenést és szórakozást. Parker volt az a személy az életemben, aki emlékeztetett arra, hogy néha én is lehetek csak ember.

– Ha tényleg ennyire elszántan nem akarsz párkapcsolatot, míg rezidens státuszban leszel, lehet, hogy most fogsz utoljára szexelni a következő két év alatt.

Talán fel kellett volna vennem a kapcsolatot egy olyan sráccal egy másik kórházból, aki ugyanúgy most kezdett, mint én, és megegyezhettünk volna, hogy a következő két év folyamán kötöttségek nélkül hancúrozgatunk egymással. Legalább ez egybevágott volna az addigi kapcsolataimmal. Sosem volt időm a párkapcsolat luxusához, miközben próbáltam valahogy megélni. A jövőmre kellett koncentrálnom.

– Azt mondtad, a szombat este csak egy vacsora, nem pedig szex.

– De lehet belőle szex. Mármint ez a pasi iszonyúan dögös.

– Ha megmutatnád a fotóját, talán meggondolnám magam.

– Nem! – kiáltott utánam. A hangjából kihallottam az erőlködést, és tudtam, hogy éppen leereszkedik a hálóra. – Ez egy vakrandi. És így nagyobb helyet lefoglal az agyadban, mivel azon filózol, hogy milyen lehet. Jobban eltereli a figyelmedet. Mégis mi vesztenivalód van? Ez csak egy éjszaka az életedből.

– Megmondom, hogy mi vesztenivalóm van: egy éjszaka Nick és Vanessa Lachey-vel és egy csomó instagramos feltörekvő influenszerrel. A fenébe is, de fog hiányozni a Netflix!

– Pontosan. Sokkal jobban fogod érezni magad a dögös dokival, akit aztán soha többé nem kell újra látnod.

Csodáltam a kitartását. Tényleg próbálta azt tenni, ami szerinte a legjobb nekem. Mint mindig. Parker most nagyon boldog a vőlegényével, Tristannel, és úgy érezte, hogy az én életembe is injektálni kell egy kis pasianyagot. Nem is hibáztattam érte. Örömteli volt látni, hogy ennyire szerelmes. És annyi munkát belefektetett abba, hogy a héten mindenfélével elterelje a figyelmemet, hogy megsajnáltam.

– Tudod, mit? Ha ezt a napot túléljük anélkül, hogy kórházban kötnénk ki, és még pár Mimosát is megiszunk valamikor, akkor elmegyek a randira ezzel a rejtélyes férfival.

Az igazat megvallva, kicsit kíváncsi is voltam rá, milyen lehet olyannal találkozni, aki csatlakozik az Orvosok Határok Nélkülhöz. Bár saját magamnak nem tudtam elképzelni ilyesmit, tetszett az elképzelés, hogy olyasvalakivel töltsek időt, aki nem a hagyományos utat választotta. Még a végén ez a volt fodrász csaj talál valami közös témát egy másik orvossal. Kivételesen.

MÁSODIK FEJEZET

Jacob

Jó napnak számított az, amiben volt olyan óra, hogy a négy öcsém közül egyik sem hívott fel. Mintha mindenki azt gondolta volna, hogy csak egy sötét szobában ücsörgök arra várva, hogy egyiküknek szüksége legyen rám, pedig a valóság az, hogy keményen dolgoztam az ország egyik legjobb kórházában, a Royal Freeben. Nem reagáltam Beau hívására, csak zsebre vágtam a mobilomat.

– Jó estét, dr. Cove! – köszönt rám Dina, a sürgősségi egyik recepciósa, ahogy elmentem mellette a folyosón. Mosolyogva bólintottam, aztán magamban hálát adtam az égnek, hogy amikor a tavalyi karácsonyi partin közölte, hogy szeretne leszopni, udvariasan elhárítottam. Nem azért, mert nem volt gyönyörű nő. És nem is azért, mert ne szerettem volna a szopást – van egyáltalán olyan, aki nem szereti? Azért utasítottam el, mert egyszerűen nem akartam egy sor olyan nőt kerülgetni a kórház neonfényű folyosóin, miközben a cipőm a frissen felmosott linóleumpadlón csikorog, akiknek járt már a farkam a szájukban.

Tudom, régimódi vagyok.

A magánélet maradjon magánélet! Szinte mantraként mondogattuk ezt otthon, ahogy felnőttünk. Gyerekkoromban az apám nem nagyon volt otthon, de könnyen osztogatta a tanácsait. Mindig számíthattam rá, ha fejmosást akartam „jobban is sikerülhetett volna” vagy „miért nem százszázalékos lett?” megjegyzésekkel fűszerezve, amikor nem hibátlanra írtam meg egy-egy dolgozatot. Az öcséimnek már nem osztogatta ilyen készségesen a tanácsokat, de egyvalamit mindegyikünknek újra és újra elmondott: „A magánélet maradjon magánélet!” Ezt mondta, amikor egymás után bekerültünk az orvosi egyetemre, amikor valamelyikünk új munkahelyre ment, és akkor is, ha valamelyikünk bajba került – akkor is, ha nem volt annyira eget rengető a baj.

Apámnak sok tanácsával nem értettem egyet, de a magánélettel kapcsolatos mantráját mindig szem előtt tartottam. Egy barátomnak, akivel együtt jártam az orvosira, tavaly ott kellett hagynia a Royal Freet, mert túl sok ápolónőt és rezidenst kefélt meg. Előléptetést szeretett volna, de megmondták neki, hogy nem éri meg nekik, mert annyi zűr van körülötte.

Egyébként a kórházban nem tiltotta szabályzat a munkahelyi kapcsolatot. Vagy ha mégis, akkor mindenki magasról tett rá. Az egészségügyi dolgozók olyan sok időt töltöttek a kórházban, hogy elkerülhetetlenné vált a szex vagy esetenként akár a párkapcsolat is. A munkahelyen könnyű volt összejönni valakivel. És amikor a hosszú és kemény munkaórák után kimerülten az ember ki akart engedni némi gőzt, vagy éppen olyannal akart érintkezni, aki végre nem volt beteg vagy nem haldoklott épp, akkor nyilván a közelben keresett megoldást.

Én viszont nem.

Részben az apám tanácsa miatt, részben pedig… nos, a vezetéknevem miatt. Dr. Carole és dr. John Cove elsőszülött fiaként láttam meg a napvilágot. Ez a vezetéknév pedig már eleve meghatároz. Sosem voltam csak „Jacob” vagy „dr. Cove”. Mindig „Jacob Cove, igen, az a Cove” vagy „dr. Cove fia” vagy „Cove… Csak nem Carole Cove az édesanyja?” Ez egy olyan címke volt, amit már megszoktam, és nem is akartam elcserélni arra, hogy „Jacob Cove, a pasas, aki a gyermekgyógyászat egész női személyzetével lefeküdt már” vagy „Jacob Cove, a Cove orvosházaspár csalódást okozó fia”. Nem akartam, hogy az emberek, akikkel mindennap találkoznom kellett, akiknek utasításokat adok és akik engem utasítanak, intim részleteket tudjanak a magánéletemről és a szexuális életemről. Nem akartam, hogy a Cove nevet mással azonosítsák azon kívül, hogy remek orvosok. Ambiciózus voltam, és úttörő orvos akartam lenni a gyermekkardiológiában, vagy akár kormányzati tanácsadó a gyermekegészséggel kapcsolatban. Nem akartam, hogy azért tagadjanak meg tőlem egy előléptetést, mert nem megfelelő vagy éppen túl sok emberrel feküdtem le. Nem érte meg. Azt akartam, hogy amikor az emberek a nevemet hallják, a kiválóság jusson eszükbe róla, ne a szex.

Rezegni kezdett a mobilom a zsebemben, és elővettem. Egy üzenet jött Beau-tól.

Vedd fel! Szívességet akarok kérni tőled.

Ez egyáltalán nem újdonság. Mielőtt még válaszolhattam volna, megjelent a neve a képernyőn.

Az osztály ajtaján kilépve a lépcső felé vettem az irányt, amikor felvettem a telefont. Beau a legkitartóbb közülünk, ez pedig nem kis teljesítmény. – A válaszom nem – mordultam bele a telefonba.

– Még meg sem hallgattál. Nem rossz dologról van szó.

– Nem értek egyet. Ha segítenem kell rajtad, akkor tuti valami rossz.

Beau igazi bajkeverő volt. Úgy véltem, jót fog tenni neki egy misszió az Orvosok Határok Nélküllel.

– Komolyan beszélek. Csak annyit kell tenned, hogy isteni kaját eszel, és iszol egy kis bort, ami még a te kifinomult ízlésednek is megfelel.

Tényleg nagyon kellhetett neki a segítségem, ha bókolással akart puhítani.

– Ki vele! Mit akarsz?

– Azt, hogy elmenj helyettem egy randira. Csak vacsora és iszogatás. Nem nagy cucc.

– Randi? Most már a stricim is vagy?

– Nem keríteni akarok, nyugi! Egy ismerős szervezte meg, állítólag gyönyörű a csaj. Pipa is vagyok, amiért lemaradok róla, de nem akarom az utolsó pillanatban felültetni.

Megálltam a lépcsőház földszinti ajtajánál, hogy nyugodtan fejezhessem be a hívást.

– Ez gyanúsan úgy hangzik, mint egy szánalomrandi. Mégis miért…?

– Nem, komolyan nem erről van szó. Tényleg nagyon szépnek mondják. És ő is orvos. Szakmázhattok. Azt hiszem, a Tommyban{1} dolgozik. Nemrég jött Londonba, vagy mi. A barátnője valami ilyesmit mondott. Nem emlékszem pontosan. Én nem tudok menni, mert… – Nevetni kezdett. – Nem fogod elhinni, de kórházban vagyok. Azt hiszem, eltört az orrom.

– Mi?! – És miért nevetett?

– Rögbiedzés volt délután, és szerencsémre közelről megnézhettem valakinek a könyökét.

Csak Beau volt képes azon nevetgélni, hogy eltörte az orrát.

– Kihat ez az utazásodra? – Egy hét múlva repülne.

– Lövésem sincs – felelte. – Gondolom, először megnézzük, hogy eltört-e egyáltalán. De nem fogok olyan hamar szabadulni a kórházból, hogy odaérjek a randira.

– Ma este van a randi?

– Igen. Szerinted miért hívogatlak nonstop már egy órája?

A fenébe, épp csak befejeztem a műszakomat. Hullafáradt voltam. Nem akartam mást, mint ránézni az egyik betegre, hazarobogni és bedőlni az ágyba.

– Zach nem ér rá?

– Norfolkban van.

Elfelejtettem, hogy Zach a szüleinkkel tölti a hétvégét.

– És az egyik haverod?

– Azokban nem bízom.

Igaza volt. Felsóhajtottam, és beletörődtem, hogy a reményeimmel ellentétben nem fogok tudni időben lepihenni.

– Ezért marhára jönni fogsz nekem eggyel.

– Te vagy a legjobb bátyó, akit kívánhatnék magamnak! A NatWest Tower tetején van a találkozó. A lány neve Sutton. Háromnegyed kilencre legyél ott! Én állom a vacsit. Megadtam az étteremnek a hitelkártyaszámomat. Ha nem te lennél az, hanem valamelyik másik tesónk, azt mondanám, ne tegyél olyat, amit nem tennék, de nálad ez adott. Te inkább rúgj ki a hámból!

Mielőtt megkérdezhettem volna a lány vezetéknevét, Beau már le is tette. Eldöntöttem, hogy amikor legközelebb találkozunk, kitekerem a nyakát.

– Hazamegy? – kérdezte egy női hang mögöttem.

Dina a semmiből bukkant elő, mire kényszeredetten elmosolyodtam.

– Nincs olyan szerencsém.

Oldalra biccentette a fejét.

– Nagy kár. Szükségem lenne egy fuvarra.

– Akkor sok szerencsét! Rá kell néznem egy betegre.

Utáltam elkésni, de nem voltam hajlandó anélkül elmenni, hogy megnézzem Barnabyt. Már vagy két hónapja feküdt bent nálunk, és öt testvér közül ő volt a legidősebb. A szüleinek nem volt ideje mindennap bejönni hozzá.

A hatos kórterem felé vettem az irányt, és megpillantottam Barnabyt, amint kifelé bámult az ablakon. Áthajoltam az ápolónők pultján, és halkan megkérdeztem:

– Jött ma valaki látogatni Barnabyt?

Annette, az ügyeletes főnővér a fejét rázta, és szomorúan elfintorodott. Senki nem szerette, ha a gyerekeket nem látogatják.

Barnaby nem az én betegem volt, de olyan régóta feküdt az osztályon, hogy lehetetlen volt nem észrevenni őt, amikor a saját betegeimhez jöttem vizitre.

A farzsebemből elővettem egy automatás zsetont. Rátöltöttem húsz fontot, mielőtt Beau hívott.

– Barnaby, kishaver! – szólaltam meg, és odamentem az ágya végéhez. – Találtam valamit, ami úgy tűnik, a tied. – Felmutattam a zsetont.

Barnaby morogva kérdezte meg:

– Ez meg mi?

Megvontam a vállamat.

– Próbáld ki a kinti automatánál!

– Biztosan nem az enyém. Nekem nem volt ilyenem.

Úgy sejtettem, hogy Barnaby szüleit nem vetette fel a pénz.

– Igazad van. Az enyém, de nekem fel kell hagynom a nasizással. Tudod, mi a helyzet az ilyen öregekkel, mint amilyen én vagyok. Szóval… a tied lehet.

Rám nézett, majd a zsetonra. Az asztalkájára pöccintettem a kis korongot.

Bólintott.

– Köszönöm!

– Mit nézel? – A tévé felé biccentettem.

– Semmit – felelte.

A nővérpult fölötti órára pillantottam. Több mint fél óra kell ahhoz, hogy odaérjek a Tower 42-be, és már tíz perccel elmúlt nyolc óra. Miért a Cityben választott Beau éttermet a randijához, mikor a West End sokkal közelebb van?

– Ne áruld el senkinek, hogy tőlem tudod, de a Birmingham bandája fent van a BBC iPlayeren, és tök jó. Higgy nekem!

– Nincs fülhallgatóm – felelte. – Ha akarnám, akkor se tudnám nézni.

Szegény srác!

– Majd én hozok neked. Van egy csomó tartalékban.

Megfordultam. Fogalmam sem volt, honnan szerezhettem volna fülhallgatót, főleg negyven másodperc alatt, mielőtt el kellett indulnom. Végigsiettem a folyosón a szertár felé. Talán volt egy a talált tárgyak között. Angie, a műszakját befejező egyik asszisztens elhaladt mellettem. Mosolygott és intett, én pedig felfigyeltem a derekánál lógó egyik fülhallgatóból szóló halk ritmusra.

– Angie!

A nő megállt és megfordult.

– Megvehetném a fülhallgatóját?

Kihúzta a füléből az eszköz másik felét is.

– Tessék?

– A fülhallgatóját. Mennyit kér érte? – Elővettem a tárcámat a hátsó zsebemből.

Angie a homlokát ráncolta.

– Nem flancos holmi. Olyan öt fontért vettem. Miért kell magának?

Nem volt időm elmagyarázni. Elővettem egy húszfontos bankjegyet, és azt mondtam:

– Odaadná húsz fontért?

Megvonta a vállát, felém nyújtotta a fülhallgatót, de nem vette el a pénzt.

– Holnap visszaadhatja. – Angie minimálbérért dolgozott.

– Kérem, hadd vegyem meg magától!

– Odaadom ingyen – felelte.

A lila bankjegyet a kezébe nyomtam, és elvettem az eszközt.

– Maga nagyon fura, dr. Cove! – jegyezte meg olyan hanglejtéssel, mintha azt mondaná vele, hogy nem igazán zavarja, mert már beletörődött.

– Nagyon köszönöm! – feleltem, és visszasiettem Barnabyhez.

Talán mégis odaérek időben az étterembe.

HARMADIK FEJEZET

Jacob

A NatWest Tower biztonsági szolgálata nem viccelt. Olyan volt oda feljutni, mintha repülőre ülne az ember – átvilágították a táskát, és fémdetektorral megnéztek. Jártam már elegáns éttermekben, de sehol nem motoztak meg.

Mire felértem a negyvenkettedik emeletre, három perc késésben voltam. Utáltam késni.

– Beau néven van foglalásom.

Beau azt mondta, Sutton orvos. Reméltem, hogy olyan fiatal, hogy nem ismeri a Cove nevet. Ostoba remény volt, de talán szívességből úgy tesz. Nem akartam azzal tölteni az estét, hogy azt hallgatom, szerinte mennyire fantasztikusak a szüleim. Tényleg azok, de nem volt szükségem arra, hogy egy idegen embertől is ezt halljam. Bármennyire szerettem is a szüleimet, és bármennyire büszke voltam a fenomenális hírnevükre a szakmában, néha úgy éreztem, mintha fel sem nőttem volna. Mindenhol ott voltak – egyetemi felvételi bizottságokban és akkor is, amikor kórházakba jelentkeztem. És persze karácsonyi partikon és búcsúbulikon. Az első, amiről bárki idegen ember beszélgetni akart velem, az a szüleim témája volt.

Nagyon magasra tették a mércét. És nagyon sok mindent kellett eltűrni. Néha azt kívántam, bárcsak inkább építész lettem volna.

– Azt hiszem, együtt vacsorázunk – szólított meg valaki a hátam mögött. Megfordultam, és egy gyönyörű nő nézett fel rám várakozón. Az egész testemet hála járta át, amiért az öcsémnek betörték az orrát. A nő hosszú, gesztenyebarna haja hanyagul hátra volt tűzve, és az arcának jobb oldalán egy szépségpöttyöt vettem észre. Széles, meleg mosollyal nézett, én pedig azonnal tudtam, hogy amikor legközelebb találkozom Beau-val, meg kell hívnom egy italra.

– Sutton, ha nem tévedek – szólaltam meg, és előrehajoltam, hogy puszit adjak az arcára.

– Elég bonyolult ide feljutni – mondta. – Azt hittem, el fogok késni.

Visszafojtottam egy kacajt. Mindketten háromnegyed kilenc után öt perccel értünk ide. Ha nem lett volna biztonsági ellenőrzés, mindketten időben érkezünk.

– De úgy hallottam, a kilátásért megéri – közölte.

– Ez nagyon igaz – feleltem, és le sem vettem róla a szemem.

Elpirult, én pedig a derekára tettem a kezem, amikor a hosztesz bekísért minket az étterembe.

– Akárki mondta is neked, igaza volt. Gyönyörű a város innen – jegyeztem meg, ahogy a panorámát néztem. Az étterem padlótól plafonig üvegfalú volt. A nap már szinte teljesen lebukott a horizont alá, ahol rózsaszínes fényt hagyott maga után, a körülöttünk lévő épületek fényei pedig csillagként ragyogtak.

– Csodálatos! – mondta Sutton, én pedig képtelen voltam nem elmosolyodni a lelkesedésén. – A City kellős közepén vagyunk, és mégis milyen békésnek tűnik.

Leültünk az asztalunkhoz. Nem teljesen szemben helyezték el a székeket, hanem úgy, hogy mindketten lássuk a panorámát. Meghittnek tűnt, annak ellenére, hogy Suttonnel most találkoztam először. A térdünk összeért, én pedig elmozdítottam, hogy ne érezze magát kellemetlenül miatta. Elkapta a tekintetemet, nyilvánvalóan ő is azon tűnődött, amin én: hogy szóba hozzuk-e az érintést.

– Hozhatok egy italt? – kérdezte a hosztesz.

– Sutton, mit szeretnél?

Beleharapott a szájába, mielőtt megszólalt:

– Azt iszom, amit te.

– Nos, én nem dolgozom holnap – feleltem. Nem tettem hozzá, hogy és amúgy az öcsém fizet, mert nem akartam, hogy azt higgye, csak az ingyen kajáért jöttem. Az NHS{2}-ben nem fizetik túl az orvosokat, de a világ bármelyik éttermében ki tudnék fizetni egy vacsorát és pár italt, sőt még a magánrepülőgépet is, amivel odamennék, köszönhetően a diákkoromban végzett melónak. De ezt Suttonnek nem kellett tudnia.

– Én sem – közölte. – És sosem mondtam nemet egy jó Margaritára.

Nem éppen a Margarita volt az első választásom, de miért is ne?

– Két Margaritát kérünk.

– Orvos vagy, igaz? – kérdezte Sutton, miközben nézte a hoszteszt távolodni az asztalunktól.

Bólintottam. Biztos voltam benne, hogy nem tudta a vezetéknevemet, mert már több mint két perc eltelt a találkozásunk óta, és nem hozta fel a szüleimet.

– Úgy tudom, hogy te is, igaz?

– Olyasmi… Igazából lenne egy ajánlatom számodra.

– Ilyen hamar? Még egy kortyot sem ittunk.

Elnevette magát, és láthatóan ellazult a válla. Ideges volt, ami valahogy olyan aranyosnak hatott. A felkötött haja kiemelte a hosszú nyakát, aminek a kecses ívétől késztetést éreztem arra, hogy felé nyúljak, és megérintsem.

– Én hoztam fel az orvosos témát, és nem kellett volna. Most fogok munkába állni rezidensként. Ha neked is megfelel, lehetséges lenne, hogy mostantól nem beszélünk sem arról, hogy orvosok vagyunk, sem az orvosi egyetemről, kórházakról, semmi ilyesmiről? Nem akarok erre gondolni. Olyan ideges vagyok miatta, mint egy hosszú farkú macska egy hintaszékekkel teli szobában.

Hosszú farkú macska? Fel akartam nevetni, de az arckifejezése azt sugallta, hogy egyáltalán nem viccel. Vállat vontam.

– Nekem megfelel.

Az ajánlata váratlanul ért. A legtöbb orvosnak a munkája az élete, és az ilyenek számára az, hogy egy egész estén át ne említse meg, olyan lehet, mint a kínai nagy falat huszonnégy óra alatt végigjárni, vagyis teljességgel lehetetlen. Nekem viszont ez az ötlet igencsak tetszett. A Cove család állandóan az orvostudományról beszélt, és ez így volt, mióta csak az eszemet tudtam.

– Kell valami büntetés, ha megszegjük a szabályt – szólalt meg Sutton, és váratlanul pajkos fény csillant a szemében.

– Te aztán nem packázol! Milyen büntetésre gondoltál?

Megvonta az egyik vállát – most első ízben –, a figyelmem pedig a félvállas ciánkék felsőjére és az abból kilátszó csupasz bőrére tévedt. Életemben először tűnt szexinek egy világoskék szín, mert nem rögtön a kórházi maszk jutott róla eszembe.

A hosztesz nagy méretű poharakban hozta ki a két Margaritát. A pohár szélén furcsa alakba formázott narancshéj díszelgett.

– Margaritával kezdtünk – morfondírozott hangosan. – Legyen a büntetés egy feles tequila.

Sutton már most sokkal érdekesebb volt, mint amire számítottam. Már határozottan úgy éreztem, hogy a ma este remek lesz. Beau nem tudja, mit hagyott ki.

– Rendben. A tilalom ezennel elkezdődött – emeltem fel a poharamat.

Ő is felemelte, és a szemében csillanó kihívás mágnesként vonzotta a figyelmemet. Nagy harcos lehetett. Láttam rajta, és volt ebben valami elképesztően vonzó.

Kortyoltam a koktélomból, de Sutton egy pillanatra megállt, és még mindig feltartotta a poharát.

– Tudod, nem vagyok biztos benne, hogy képes vagyok bármi másról beszélni az orvosi szakmán kívül.

Olyan hangot adtam ki, mint egy kvízjátékban rossz válasz esetén a berregő.

– Egy feles tequila rendel. – Leintettem egy elhaladó pincérnőt, és meg is rendeltem. – Már elnézést, de ez pocsék teljesítmény volt. Már a rajtpisztolynál elbuktál. Kicsit jobban kell igyekezned ezután.

Felnevetett, és belekortyolt a Margaritájába.

– Jogos. Akkor most te jössz. Mesélj magadról!

A pincérnő meg is érkezett a tequilával, én pedig intettem, hogy Suttonnek lesz.

– Addig nem, amíg meg nem iszod a felest.

Letette a koktélt, és felvette a kis felespoharat. Mielőtt még szerencsét kívánhattam volna neki, vagy megmondhattam volna, hogy nem kortyolgathatja, le is húzta.

Újabb kortyot ittam a koktélomból, hogy leplezzem a megelégedettségemet, ami valószínűleg egyébként is kiült az arcomra.

– Mit is mondtál? – kérdezte szemrebbenés nélkül, és mosoly bujkált a szája szélén.

– Négy fiútesóm van.

Felvonta a szemöldökét.

– Hű… És ők mind… Hű!

Felnevettem.

– Mind milyenek? Mind baromi idegesítőek? Határozottan igen.

– Fiatalabbak nálad?

– Sajnos igen. És neked? Testvérek?

A csillogás, ami azóta ott volt a szemében, hogy meg kellett innia a tequilát, kissé elhalványult.

– Van néhány mostohatestvérem, akikkel sosem találkoztam. Texasban élnek.

– Az orvosi hivatás megnehezíti a kapcsolatok ápolását.

– Csinglingling! Úgy tűnik, egy szerencsés nyertes kiérdemelt egy tequilát – közölte vigyorogva Sutton.

– Hé, ez nem számít! Ez csak egy általános megállapítás volt.

A nyelvével csettintett.

– Visszakozni a megállapodástól? Ez nem valami vonzó tulajdonság. Én sem futamodtam meg, ugye? – kérdezte, és egyszerre volt kihívásra provokáló és maga a báj.

Álltam a tekintetét.

– Azt utálnám, ha nem tartanál vonzónak. – Ez igaz is volt. Azt akartam, hogy annyira vonzódjon hozzám, amennyire én vonzódtam hozzá.

Leintettem egy másik pincért, és újabb felest rendeltem. Talán egyszerűbb lett volna egy egész üveggel kérni. Amilyen ütemben haladtunk, félő volt, hogy mindketten pocsolyarészegek leszünk már az előétel előtt.

Bedobtam a felest, próbáltam nem elfintorodni, aztán kértem, hogy töltsék újra a vizespoharunkat. Nem akartam, hogy még azelőtt vége legyen az estének, hogy elkezdődött volna.

– Oké. Most már kvittek vagyunk – mondtam. – Akkor kezdjük elölről! Mondjuk a hobbikkal?

Visszajött a pincérnő, mi pedig rendeltünk. Olyan helyzetben találtam magam, amikor alig vártam, hogy visszaadhassam az étlapot, hogy végre folytassam a beszélgetést Suttonnel.

– Hadd gondoljam át, hogy mit mondhatok… – felelte Sutton, és ott folytatta, ahol félbehagytuk. – Szeretek zuhanyozni, tömegközlekedéssel utazni… – Grimaszt vágott, mintha nagyon erősen gondolkodna. Próbáltam visszafojtani a nevetést. Az orvosi szakmán kívüli személyek számára talán unalmasnak tűnhetett volna, de én tudtam, melyik időszakban van éppen: abban, amelyikben a munkán és a tanuláson kívül tényleg nem létezik más. – Na jó, túlzok. Amikor nagyon szorongok, olyankor szeretek könyvtárba és művészeti galériákba járni. Nem tudom, hogy ez belefér-e a hobbi kategóriájába, mert nem a könyvek vagy a műtárgyak miatt megyek, hanem azért, mert megnyugtat. Vagy talán a testem kényszerít arra, hogy megnyugodjak, mert semmi nem lenne annál kínosabb, mint egy ilyen csendes hely kellős közepén pánikrohamot kapni.

A telt ajkát bámultam, ahogy nyílik és csukódik, miközben beszél. Nem volt kirúzsozva. A szeme körüli sminktől eltekintve úgy tűnt, máshol nem visel sminket. Elkezdtem azon gondolkodni, hogy mit jelentene ez bizonyos helyzetekben… Például a tény, hogy nem kenődne rúzs a bőrömre vagy az ingemre. Azon tűnődtem, hogy a félvállas felsőjét vajon hogyan lehet levenni? Cipzár lehetett az oldalán, vagy pedig rugalmas az anyaga? Viselt melltartót, vagy a felső alatt meztelen…?

– Egyetértesz? – kérdezte. – Vagy halálra untattalak?

A fejemet ráztam, és igyekeztem úgy tenni, mint aki nem kapcsolt ki és nem próbálta elképzelni őt pucéran.

– Egyáltalán nem. – Az utóbbi hónapokban kissé lecsökkent az alkohollal kapcsolatos toleranciaszintem, de azért csak elbírok egy felessel. – Legközelebb két legyet is üthetsz egy csapásra: kiengeded a gőzt és meg is nézel néhány műtárgyat, vagy kikölcsönzöl egy könyvet, attól függően, melyik helyre látogatsz el.

– Lehet, de egész jó a mostani rendszerem. Miért rontsam el? Az, hogy egy ilyen helyen kapcsolok ki, segít, ha éppen egy probléma megoldásán gondolkodom, vagy épp leragadtam valahol, vagy… Hát tudod, ha éppen békére vágyom. Mindegy is, most pedig te jössz – tette hozzá, és ivott egy kortyot a koktéljából.

Mit is szoktam mindenkinek mondani?

– Sok időt töltök Norfolkban. A szüleim oda költöztek, miután nyugdíjba mentek, bár van ott egy nyaralónk is, ahol sokat vakációztunk még gyerekkoromban.

– Közel állsz hozzájuk?

– Mindig közel álltam édesanyámhoz. Ő a családunk középpontja.

– És az apukád?

Nagy levegőt vettem.

– Ja. Hát… szeretem őt meg minden… – Miért nem válaszoltam csak annyit, hogy igen, összetartó család vagyunk. Végül is ez igaz. Még ha nem is a teljes igazság. – Ő elég magasra teszi a mércét. Ahogy felnőttünk, ritkán éreztem, hogy elég jó vagyok.

A koktélomból felpillantva megláttam Sutton lágy, nyílt és valahogy ismerős tekintetét. Volt benne valami, amitől úgy éreztem, mintha egész életemben ismertem volna őt. Mintha nem lenne semmi értelme bármit is eltitkolni előle, mert tudja, hogy mélyen belül ki is vagyok.

Apró, biztató mosollyal nézett rám.

– És az öcséid?

– Sokat panaszkodom az öcséimre, mert általában tényleg nagyon idegesítőek, de a világon semmit nem szeretek úgy, mint a családommal lógni, kivéve persze azt a dolgot, amiről nem beszélhetünk.

– Az jó lehet. Apukáddal is jobb már a kapcsolatod.

Nem kérdés volt, inkább megfigyelés, és nagyon is pontos. Az apámmal való kapcsolatom az évek alatt megváltozott. Sosem tudtam biztosra, hogy a változás az ő vagy az én részemről következett-e be. Vajon annak tudható be, hogy én felnőttem, vagy annak, hogy végre elismerte a képességeimet?

– És még mindig szeretsz orvos lenni? – kérdezte.

Felvontam a szemöldökömet. Szemrebbenés nélkül felemelte a kezét, hogy elkapja egy pincér figyelmét, és rendelt három további felest.

– Azt akarom, hogy válaszolj, és ha szükségesnek érzem, tovább kérdezgetlek – magyarázta.

– Igen, még mindig szeretek segíteni az embereknek. Szeretem a diagnosztikai oldalát. Szeretek a betegekkel kommunikálni. Még akkor is, ha teljesen egyszerű dologról van szó: lábtörésről vagy kongenitális tortikolliszról.{3} Soha nem fogom megunni azt az érzést, amikor valakit megnyugtathatok afelől, hogy nem olyan rossz a helyzet, mint ahogy gondolják.

– Teljesen megértem.

Rámosolyogtam.

– Akarok még kérdezni tőled.

– Én is, de már most tudom, hogy eleinte élvezni fogom, aztán valami egyszer csak ki fog borítani, aztán kirohanok innen, és elkezdem a legközelebbi könyvtárat keresni.

Felnevettem.

– Rendben, értettem.

A pincér visszatért két felespohárral és egy üveggel, majd közölte, hogy élvezzük az esténket. Töltöttünk az üvegből, és meg is ittunk egy-egy felest, még mielőtt megérkezett az előétel.

– Kérhetnénk egy kenyérkosarat is? – kérdezte Sutton. – Fel kell itatnom valamennyi alkoholt, különben úgy kell innen kicipelned majd.

Nem is tűnt olyan rossz ötletnek. De egyelőre nem. Még sok mindent meg akartam tudni előtte.

Az ételünk pont megérkezett, mielőtt ellazult állapotból részegségbe csaptunk volna át. A szénhidrát megmentett minket.

– Mesélj Norfolkról! – kérte. – Az a te könyvtárad?

Sóhajtottam, és elgondolkodtam rajta.

– Tudod mit? Azt hiszem, igen. Voltak időszakok, amikor… – Próbáltam kigondolni, hogyan mondjam el neki anélkül, hogy az orvosi szakmáról beszéljek. Nem akartam több tequilát inni. – A karrierem bizonyos pontjai hihetetlenül stresszesek voltak, és… Ezt senkinek se árultam el… Szóval a szüleim egy falu mellett laknak a lápon. Gyönyörű hely, és ott könnyű semmit tenni.

Úgy bólintott, mint aki pontosan tudja, hogyan értettem.

– Egy csomó olyan ösvény van, ami kivezet a partra. Sokat sétáltam arra, és próbáltam kigyalogolni magamból a munka által okozott stresszt. Egy séta alkalmával rábukkantam egy régi evezős csónakra, amit csak úgy magára hagytak a lápban. Éhes voltam, úgyhogy bemásztam, elővettem a nasit, amit vittem, és csak ültem a napfényben, és elmajszoltam a proteinszeletemet. Szél volt, mert ugye mégiscsak tengerpartról és Norfolk megyéről van szó, úgyhogy elfeküdtem a csónakban, hogy szélárnyékban legyek. És csak feküdtem ott, és gondolkodtam… mindenen. És közben semmin. Néztem a különböző mintákat a fölöttem elvonuló felhőkben, és azt kívántam, bárcsak jobban figyeltem volna földrajzórán, mert annyi különböző felhőt láttam. Hallgattam a zajokat: a tengert, a nádast zörgető szelet, a sirályokat és a távolban üvöltő fókákat. Mintha egy stresszmentesítő szobában lettem volna. Órákkal később felkeltem, és… csodálatosan éreztem magam. Azóta akárhányszor Norfolkba utazom, olyan, mintha megnyomnék magamon egy újraindító gombot – ha érted, mire gondolok.

– Tetszik az újraindító gomb gondolata. Meg kell keresnem ezt a csónakot. Egy könyvtárban vagy galériában nem tölthetek órákat fekve, különben rám hívják a rendőrséget. Hidd el, tapasztalatból mondom.

Felnevettem.

– Az a furcsa, hogy az első alkalom után évekig visszajártam a csónakhoz, és minden alkalommal ugyanolyan hatással volt rám. Aztán egy nap, amikor kerestem, egyszerűen eltűnt.

– Talán a tulajdonosa elvitte.

– Lehet. De úgy éreztem… Ez talán úgy hangzik, mint… mindegy, felejtsd el!

A kezét az enyémre tette.

– Folytasd!

Összetalálkozott a tekintetünk, és láttam rajta, hogy őszintén érdekli a történetem. Nem Jacob Cove, Carol és John Cove fiának a története, sem az öt Cove fivér közül a legidősebb fiú története, sem dr. Cove története. Egyszerűen csak én érdekeltem.

– Úgy éreztem, mintha a csónak elvégezte volna a feladatát, mert túllendültem a karrieremnek és az életemnek azon a bizonyos pontján, amikor szükségem volt rá, ezért egyszerűen… eltűnt.

Bólintott. Kellemes csend állt be közöttünk.

– Mintha varázslat vagy valami hasonló lett volna.

Nem poénkodva mondta, nem úgy, mint egy realista tudós, akinek azt mondják, hogy mivel a Bika jegyében született, ezt vagy azt kell éreznie. Úgy mondta, mintha teljes mértékben elfogadta volna azt, ahogyan a csónak iránt éreztem. Mintha tényleg egy kissé varázslatos lett volna. Mintha gyógyító erővel bírt volna számomra, amikor szükségem volt rá, addig, amíg csak kellett.

– Bárki más számára röhejesnek hangzott volna…

A fejét rázta.

– Ne mondd ezt! Szomorú az a nap, amikor teljesen megszűnik a varázslatba vetett hitünk.

Visszahúzta a kezét, én viszont a térdemmel hozzáértem az övéhez, mert azt akartam, hogy fennmaradjon az érintés köztünk. Nem húzódott el, a szeme sem rebbent, csak felnézett rám, és kedvesen elmosolyodott, mintha régi barátok lennénk.

– Egyetértek – közöltem. – A tudomány tele van varázslattal.

Most már úgy vigyorogtunk egymásra, mint két idióta. Minél többet láttam mosolyogni, annál boldogabbnak éreztem magam.

– Nem akartam eljönni erre a randira – ismerte be. – De nagyon örülök, hogy megtettem.

Kortyoltam a Margaritából, mert ha hagytam volna magamnak, hogy azonnal reagáljak, biztosan letartóztattak volna, annyira nevetségessé tettem volna magam.

– Szintúgy – böktem ki végül. – Nem tudom, mit vártam, de nem…

– Vajon fogod még látni azt a csónakot? Vagy valami hozzá hasonlót, ami pont a megfelelő pillanatban toppan be az életedbe?

Annyira gyönyörű volt, hogy fel akartam ugrani, és azt kiabálni az étteremben ülőknek, hogy nézzék már meg, milyen csodálatos ez a nő.

– Ki tudja? Talán ha téged kitiltanak az összes könyvtárból és galériából, és szükséged lesz egy új helyre, ahol enyhíthetsz a szorongásodon, lehet, hogy pont te fogsz találni egy evezős csónakot.

Összeszűkült szemmel gondolkodott el, mielőtt megszólalt:

– Lehet, hogy igazad van. Talán szabadban kellene lennem.

– Egy próbát megér.

A beszélgetés közben valamikor elvitték a tányérjainkat, és kihozták a főételt. Olyan lassan ettem, amennyire csak tudtam. Nem akartam, hogy véget érjen az este. Tudtam, hogy azt hiszi, a következő héten elhagyom az országot. Azt hitte, hogy én vagyok Beau, és hogy nem szabad semmilyen kapcsolatot fenntartani a randi estéje után. Ha ez volt a helyzet, akkor muszáj volt olyan hosszúra nyújtanom az együtt töltött időt, amennyire csak lehet.

{1} A St. Thomas’ Kórház Londonban. (A ford.)

{2} National Health Service – Nagy-Britannia állami egészségügyi rendszere. (A ford.)

{3} Veleszületett ferdenyakúság, a dongaláb és a csípőficam után a harmadik leggyakoribb veleszületett rendellenesség. (A ford.)