A mű eredeti címe: The Otherwhere Post

Szöveg: Emily J. Taylor

First published in the United States of America by G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Random House LLC, 2025

Copyright © 2025 by Emily Taylor Creative LLC

Design by Alex Campbell

Map illustration copyright © 2025 by Jim Tierney

Hungarian Translation © Cséplő Noémi, 2025

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Fordította: Cséplő Noémi

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-749-5

Rogue-nak és Westnek

1

Maeve mindig magánál hordta a szerelmes levelet. Minden tollvonását fejből ismerte, ahogy azt is pontosan tudta, hogy éppen huszonhárom másodpercbe telik előhúzni a borítékból a törékeny papírlapot, amelyet az édesanyja írt az édesapjának sok évvel korábban. Mindössze ennyi maradt a szülei után.

Ma azonban a levél súlyos teherként húzta szoknyája jobb zsebét.

Maeve a kabátgallérja alá simította rozsdavörös haját, majd végigsietett a Widdick köz esőtől síkos macskakövein, míg el nem érte a lakása közelében álló domb tetejét.

Az őszi levegő nedves falevélként csüngött az ajkán. A zord tengeri szél az arcát csapkodta, a lábai előtt pedig ott hevert Gloam városa: megfeketedett egyetemi kőépületek düledeztek a meredek utak mentén, melyek úgy futottak szét, mint pacából a tintacsíkok. Gloam városa, Leylandben.

Ronda egy világ.

Maeve próbálta elképzelni a másik két ismert világot: Inverlyt és Barrow-t, amint áttetsző hártyaként veszik körül az ő világát, mint a selyempapír, amibe a pennákat szokta csomagolni. A három ismert világ hasonlónak tűnt, ha épp csak rájuk pillantottál, ám egy figyelmes szemlélő valójában annyi hasonlóságot láthatott, amennyi egy friss alma és egy szénkupac között akad.

Sajnálatos módon Maeve a szénkupac világában ragadt.

A lány elővette a szerelmes levelet, és vele egy vonatjegyet is, amit előző nap vett. Azt a jegyet, amelyre oly régóta gyűjtögetett már. Azt, ami pontosan egy hét múlva elviszi őt Leyland déli partjára. Hét rövidke nap, és örökre búcsút mondhat ennek a málladozó, düledező városnak.

Maeve szája sarkában mosoly bujkált. Visszadugta a számára oly értékes vonatjegyet a zsebébe, majd végigfuttatta kesztyűs ujját a szerelmes levél megviselt szélén.

Szívből kívánta, hogy bárcsak maradt volna bármilyen emléke az édesanyjáról, de Aoife Abenthy még Maeve csecsemőkorában meghalt. Az édesapja azonban egészen más tészta volt.

Maeve egy héttel azelőtt találta a levelet, hogy az apját is elveszítette. Akkor, amikor nem engedte ki a férfit az ajtón anélkül, hogy meg ne simogatta volna csontos vállát, és rá ne vette volna, hogy legalább kétszer megölelje. Mielőtt megtudta volna, hogy egy nyomorult gyilkos.

Maeve csupán tizenegy éves volt. Most, tizennyolc évesen már túl régóta volt e terhes tudás birtokában.

Ujjai meggörbültek, köztük a levél megfeszült, a szétszakadás fenyegette. Bár a szerelmes levelet az édesanyja írta, mégis az apjáé volt.

– Tudod mit, apa? Végre elég pénzem lett, hogy vegyek egy vonatjegyet. Egy hét múlva elhagyom a kedvenc városodat. És utána, remélem, egyetlen percet sem kell arra fecsérelnem, hogy rád gondoljak.

Villám hasította ketté a szürke eget, mintha az apja nevetett volna Maeve-en. A férfi kiirtott egy másik világot, de Maeve félig biztos volt benne, hogy apja gonosz szelleme itt maradt, és lánya minden lépését figyeli.

Maeve remegve dugta vissza a levelet a zsebébe, a vonatjegy mellé. Ne is lássa.

Bármennyire is szerette volna szeretni azt, amit az édesanyja írt, gyűlölte azt a levelet. Mégsem volt képes megszabadulni tőle. A boríték érintése a csípőcsontján folyton emlékeztette, hogy soha, sehol ne használja a valódi nevét. Soha ki ne mondja. Ha bárki rájött volna, ki is ő valójában, azonnal hívták volna a rendőrséget. Hacsak az apja áldozatainak családjai előbb nem állnak rajta bosszút.

Maeve kapkodva lélegzett, úgy érezte, apja bűnének súlya kipréseli tüdejéből a levegőt: a szégyen miatt, hogy olyan világban kell élnie, amit az apja beszennyezett.

De legalább egy hét múlva elmegy innen. Talán nem lesz könnyű elfutni az ereiben futó vér, a származása elől, de meg fog tenni minden tőle telhetőt.

Újabb villám cikázott át az égen, melyet ezúttal eső követett. Maeve összébb húzta a sálját. Hosszú volt az út gyalog az alewicki írószertárig, a Gloamtól délre fekvő kisváros csöndes boltocskájáig. Maeve szeméből folyt a könny a széltől, mire végre belépett az üzlet ajtaján. A fűtött helyiség levegője koromfekete tinta, itatóspapír, pecsétviasz és oldószerek illatától volt terhes: minden megtalálható volt itt, amire levélíráskor szükség lehetett.

– Te vagy az, Isla? – kiáltott előre Mr. Braithwaite a bolt hátsó részéből.

Maeve-nek beletelt néhány pillanatba, hogy válaszoljon; még nem szokott hozzá teljesen új álnevéhez.

– Igen, megjöttem! És teljesen átáztam, sajnos.

A férfi botja kopogott a durva deszkapadlón, ahogy a bolt elejébe botorkált. Barna, szeplős arcának ráncait bosszús tekintete tette még mélyebbé.

– Megint sokat késtél.

Maeve-et nem lepte volna meg az sem, ha munkaadója szíve helyén egy ketyegő zsebóra lett volna.

– Csak tizenkét perc – szabadkozott félénken.

– A késés az késés. Már arra gondoltam, ha előkerülsz, azzal büntetlek, hogy meg kell etetned Átokfajzatot.

A kivénhedt kancába pont annyi kedvesség szorult, mint a gazdájába. Maeve igyekezett kerülni Átokfajzatot. És minden más lovat is.

Ahogy Maeve lehúzta a kesztyűjét, megpillantotta magát a tükörben, és a látványtól elkomorult. Átázott kabátja rátapadt erős felsőtestére, a homályosra kopott rézgombok alig-alig maradtak a gomblyukakban. A lány azonban túlságosan fázott, hogy levegye a vizes holmit. Ajka jobb sarka fölött az anyajegy szinte kiragyogott sápadt bőréből. Legalább az arcát pirosra csípte a szél, így kevésbé hasonlított egy fonnyadt hagymára.

Maeve megkerülte a pultot, ám egy pillanatra megtorpant az értékesebb termékek tárlója előtt, ami tegnap még üresen állt.

– Tegnap este érkeztek – mutatott Mr. Braithwaite a tárlóban heverő három balkezes pennára, amelyek tollazata az indigó és az ibolya színek különleges keverékében szikrázott.

Ezeket a pennákat elhullajtott, jobb szárnytollakból készítették, ami rettentő drágává tette őket. A tollkereskedők a jobb szárnytollakat más célokra is gyűjtötték, nem csak balkezes pennákhoz, és azt a keveset, amit pennákhoz adtak el, jobbára fel is vásárolta az egyetem, még mielőtt Alewickbe megérkezhettek volna.

Maeve végigfuttatta az ujját bal hüvelykje vízhólyagjain és bőrkeményedésein. Bárcsak ne kerülnének annyiba a balkezes pennák, mint egy vonatjegy, gondolta.

Nagy nehezen elszakította tekintetét a tárlóról, majd elővette kedvenc pennahegyező kését, egy kicsiny, rozsdás pengét, amivel minden másnál gyorsabban tudott dolgozni. Ellenőrizte a penge élét, és amikor vércsepp buggyant elő az ujja hegyén, gyorsan lenyalta.

– Szóval? – kérdezte alig fél perccel később Mr. Braithwaite.– Miért késtél?

Micsoda tolakodó fráter!

– Otthon felejtettem a kalapom, és vissza kellett mennem érte – hazudta Maeve, majd egy doboz hattyútollat vett a kezébe.

– Visszamenni egy kalapért? – morgott kelletlenül Mr. Braithwaite, majd a homlokára tolta az olvasószemüvegét. – Számomra nem tűnik túl fontos dolognak, de úgy sejtem, fel nem foghatom, milyen fontos a divat a nőknek.

A férfi a pult mögötti falon lógó sokéves képre pillantott, amely egy csinos, fiatal nőt ábrázolt, rózsaszínre színezett orcával.

– Az én drága Unám imádott kalapot vásárolni, amit sosem értettem – szólalt meg újra a férfi, könnyeit törölgetve.

Maeve idegesen matatott, kényelmetlenül érintette, hogy munkaadóját sírni látja.

Egy álláshirdetés hozta ide, nyolc hónappal korábban. Mr. Braithwaite akkor már hetek óta hiába próbált alkalmazottat találni: modorától vélhetően minden jelentkező rémülten szaladt világgá. Maeve számára mindaddig tökéletes lehetőségnek tűnt az állás, míg a férfi gyomorszorító hangon be nem ismerte, hogy Una elhunyt.

Maeve igyekezett kerülni a magányos embereket, akik az ő magányosságát felismerve társaságot kerestek benne. Már majdnem odébbállt, de Mr. Braithwaite megfelelőnek találta őt az állásra, neki pedig – bármennyire is nem szívesen ismerte be – rettentően nagy szüksége volt a pénzre.

– Una Inverlyben volt aznap, amikor az elpusztult. Épp új kalapot akart venni – mondta a férfi, még mindig az arcképet bámulva.

Maeve megdermedt Inverly említésétől, amely a három ismert világ egyike volt, döbbenetében még a pennahegyező kés is kiesett a kezéből, de gyorsan felkapta.

Mr. Braithwaite korábban sosem mesélte el, hogyan halt meg Una. A férfi láthatóan észre sem vette Maeve reakcióját. Pillantása felesége arcára tapadt.

– Una jobban szerette az inverlybeli rőfösöket, mert sokkal színesebb volt az árujuk. Aznap délutánra időpontja volt az egyikükhöz, alig két háztömbnyire a Blackcaster állomástól. Sosem tudom már meg, hogy megpróbált-e elérni Leylandbe, csak nem sikerült neki.

A Blackcaster állomás nem vasútállomás volt. Valaha itt állt a két lenyűgöző Rótt Kapu: az átjárók, amelyek összekötötték a három ismert világot. Valaha a barrow-beli Gloamban meghallgatott egyetemi előadás után megvacsorázhattál az inverlybeli Gloamban, majd beülhettél egy tavernába a leylandbeli Gloamban, mindezt egyetlen este alatt. Egészen addig a hét évvel ezelőtti szörnyű délutánig.

– Nagyon sajnálom – suttogta Maeve elszorult torokkal.

Aznap délután ő is Inverlyben volt, és bármikor visszagondolt arra a napra, mindig újra és újra átélte a rettegés pillanatait: az emberek sikoltozását, a kétségbeesett menekülést. Ő a szerencsések közé tartozott: elég közel volt a Blackcaster állomáshoz, hogy berohanjon, és átlépjen az ajtón Leylandbe, még mielőtt túl késő lett volna.

Alig néhány perccel a menekülése után a két világ közötti Rótt Kapu hamuvá égett, mágiája használhatatlanná vált. Aztán a tűz átterjedt a másik Rótt Kapura is, ami Barrow-t és Leylandet kötötte össze, több ezer embert ejtve csapdába a túloldalon. Mire a füst szétoszlott, mindenki számára egyértelművé vált, hogy Inverly elpusztult, és a világban tartózkodók örökre elvesztek. Barrow és Leyland megmenekült ugyan, de az elégett kapuk lehetetlenné tették az átjárást, mindenki ott ragadt, ahol éppen tartózkodott. Így esett csapdába Maeve is teljesen egyedül ebben az istenverte Leylandben.

Inverly pusztulása után a minisztérium specialistákat kért fel, hogy próbálják megjavítani a Leylandet és Barrow-t összekötő Rótt Kaput, hátha hazatérhetnek mindazok, akik a rossz oldalon ragadtak, de a tudósok nem jutottak semmire. Csak azok a küldöncök voltak képesek közlekedni Leyland és Barrow között, akik kitanulták a bűvírás mágikus művészetét: ők hozták-vitték az egymástól elszakadt rokonok kétségbeesett, mindennél értékesebb leveleit.

Maeve soha nem remélte, hogy ilyen levelet kaphat. Mindenki, akit szeretett, Inverlyben tartózkodott azon a szörnyű napon.

Könnyek égették a szemét, és félő volt, hogy elárasztják annak a délutánnak az emlékei. Amikor Mr. Braithwaite képtelen volt abbahagyni a sírást, Maeve nem bírta tovább. Letekert egy adag puha csomagolópapírt egy pennáról, és a férfi kezébe nyomta, majd a fal felé fordult.

Lélegezz, mondta magának.

Szerencsére Mr. Braithwaite nem említette újra Inverlyt. Megtörölte az arcát, majd az íróasztalához lépett, és folytatta az aznapi Herald olvasását, folyamatosan tájékoztatva Maeve-et az aktuális hírekről, amiket saját borúlátó megjegyzéseivel fűszerezett.

Újrakövezték a Professzorok útját – két év késéssel! Az egyetem leylandi kampusza új oktatókat vett fel – de mindegyikük sznob, akiknek nagyobb a pénztárcájuk, mint az agyuk. Az Óváros egyik tavernája kigyulladt, de senki nem sérült meg – ami kész csoda, tekintve a düledező épületeket. És így ment hosszú órákon át.

– Nocsak! Végre valami érdekes hír a Világjáró Postától – szólalt meg Mr. Braithwaite rövid szünet után.

Maeve felpillantott. Az újság az utolsó oldalnál volt nyitva, ahol Byrne postamester heti hírlevele szokott megjelenni.

– No nézd csak! Az öreg Byrne bejelentette, hogy a Rótt Kapuk leégése után visszamaradt levelek feldolgozása végre befejeződött, és útnak indították a leveleket. A húgom írt nekem Barrow-ból vagy hússzor, évekkel ezelőtt. Csuda dolog lenne most megkapni a leveleit!

– Kétségtelen. – Maeve legalább abban biztos lehetett, hogy e megkésett levelek egyike sem neki szól.

– Még jó, hogy a Posta végre rendbe szedte a borzalmas rendszerét. Csak a jó ég tudja, milyen temérdek munkájába került Byrne-nek, hogy elég küldöncöt találjon, akiket megtaníthatott bűvírni. Úgy hallottam, csak százból egy képes mágiára.

Valójában háromszázból egy volt az arány, de Maeve nem javította ki a férfit. A bűvírás témájától izzadni kezdett a tenyere.

– Azért egy nap szívesen megnézném, hogy is működik ez a bűvírás – lapozott egyet az újságban Mr. Braithwaite.

– Igazi látványosság lenne – válaszolt Maeve abban reménykedve, hogy a férfi ejti a témát. Fejében máris gyülekeztek az emlékképek, ahogy apja pennát tart a kezében.

A bűvírás bármely létező kézírás megbűvölésének művészete, legyen az akár egy kézzel írt regény vagy egy macskakapart bevásárlólista, mondogatta mindig Maeve-nek az apja, huncut csillogással a szemében. Képzett, tehetséges bűvíró volt, aki megígérte, hogy egy nap megtanítja Maeve-nek is ezt a művészetet, jelentsen ez bármit is. Aztán üres naplókat adott a lányának, hogy írja tele őket, mert a bűvírás gyakorlásához elengedhetetlen mind a nyelv, mind pedig a szépírás mély ismerete. Maeve pedig itta apja minden szavát, mert a világon mindennél jobban szerette őt. Aztán a dolgok megváltoztak.

Maeve kiverte a fejéből apja emlékét, és újra nekilátott a pennahegyezésnek. Csak teltek a percek, a boltra súlyos csend telepedett. Mr. Braithwaite sem szólt többet, ami nagyon nem vallott rá. Aggódva, hogy történt valami, Maeve a férfi felé fordult, és azt látta, hogy az összeráncolt homlokkal méregeti őt.

– Mit csináltam már megint? – kérdezte, bár nem tört el egyetlen tollat sem, nem öntött ki semmilyen tintát, és a pult is ragyogó tiszta volt.

– Egy hét múlva elmégy – válaszolt a férfi.

– Igen. Ezt tegnap már megbeszéltük.

A férfi arcára szomorúság ült ki.

– Nem foglak tudni pótolni, és ez nagyon nem tetszik – mondta.

– Dehogynem. Felvesz majd egy erős raktárosfiút, aki szeret mosolyogni, és többféle pergamen-alapanyagot tud megnevezni, mint én.

– Senki nem lesz ilyen hatékony.

– Ez butaság – ellenkezett Maeve. Bár az írása természetesen pedáns volt, a rendszeretete pedig átlagon felüli, képtelen volt rábeszélni egy vevőt, hogy drágább holmit vegyen, akkor sem, ha az élete múlott volna rajta. Mindig megpróbálta azért, de rendszeresen kellemetlen helyzetbe került.

– Bármilyen kiszámíthatatlan vagy is, el sem tudod képzelni, mekkora kincs vagy a számomra – mondta Mr. Braithwaite.

Kincs? Maeve az asztalára pillantott, nem lélegzett-e be véletlenül valamit, de nem látott kupak nélküli oldószert.

A férfi kincsnek nevezte őt, de az igazság az volt, hogy inkább terhet jelentett. Az apja hagyatéka gondoskodott erről.

Maeve pillantása a csuklóján futó finom kék erekre esett. Gyakran gondolt arra, hogy vajon a gyilkossági szándék öröklődik-e a vérrel, vagy sem. Hogy az ő ereiben is ott kering-e a gonosz. De ha nem is, akkor is kockázatot jelentett Mr. Braithwaite számára. Apja bűntette olyan becstelen volt, hogy Leylandben minden egyes embernek oka volt utálni őt. Ha bárki is felfedné Maeve személyazonosságát, a boltra azonnal a bűnrészesség árnya vetülne, és senki nem jönne be többé. Mr. Braithwaite elveszítené az üzletet, a fölötte lévő lakást, még az ingjét is, és Maeve hibája lenne, hogy nem lépett ki tőle hamarabb. Az elmúlt nyolc hónap máris túl hosszúnak tűnt.

Kinyílt a bejárati ajtó, és a vegyesboltos felesége, Mrs. Findlay dübörgött be rajta, házilag szőtt köpenye alól még meleg kenyeret húzva elő Mr. Braithwaite-nek. Majd letörölt egy esőcseppet az orra hegyéről, és kutakodó tekintetét Maeve-re vetette.

– Nahát, Isla. Láttalak reggel a bolt ablakából, már megint késtél. Történt valami?

A szomszédság java túlságosan kíváncsi volt.

– No nézzék csak, hogy eltompult – emelte fel Maeve a pennahegyező kését. – Megyek, máris megélezem hátul, a raktárban.

Mr. Braithwaite pontosan hat órakor felvonult az emeleti lakásába, magára hagyva Maeve-et a hétórai zárásig. Fél hétkor olyan eső verte a kirakatot, hogy Maeve a nyakát tette volna rá, hogy egy vásárló sem kockáztatná meg a vihart egy kis tintáért, ám muszáj volt maradnia, mert szüksége volt az utolsó heti fizetésére.

Lerúgta a cipőjét, befészkelte magát a tintafoltos bolti székbe, és kinyitotta éppen aktuális naplóját. A könyv gerince jólesően reccsent.

Maeve nagy levegőt vett.

Akármennyire is vegyesek voltak az érzései a bűvírást illetően, a naplóírást soha nem adta fel. Először arra használta, hogy apja iránt táplált rossz érzéseit adja ki magából, amik éjjel nem hagyták aludni. A pergamen megnyugtató érintése a tenyerén egyre megszokottabbá vált számára, mostanra pedig a múltja azon darabját képezte, amelytől sosem vált volna meg. Az élete gyakran alakult úgy, mintha a viharos tenger hányta-vetette volna ide-oda, de az írás mindig szilárd talaj maradt a talpa alatt. Olyan pillanat, amikor végre levegőhöz juthatott.

Mr. Braithwaite furcsának találta, hogy olyan sok mondanivalója van írásban, miközben a hangját alig lehetett hallani. Ám a papíron csak úgy áradt a pennája alól a takaros betűk garmadája.

Maeve belemártotta a pennáját a gyűszűnyi koromfekete tintába, majd a délre vezető útja reményeivel töltött meg oldalakat, részletesen leírva jövőbeli kertjét, ami egy lejtős udvar ölén fekszik majd, ahogy a nagynénje kertje is Inverlyben, és ahol minden egyes virágot gondosan választ majd meg, hogy vonzza a méheket és a pillangókat. A külvilág eltűnt a számára, mintha mágia ejtette volna rabul, bűvtérbe zárva őt penna és pergamen közé.

Szeme az égzengésre pattant csak fel. Az ég teljesen elfeketedett. Ideje volt indulni. Maeve bezárta a boltot, és nekivágott a hazafelé tartó hosszú útnak.

Felhők árnyékolták a holdat. Az Alewick főutcáját szegélyező gázlámpák sora alig világította meg a várost. Maeve felhajtotta kabátja gallérját, hogy megvédje nyakát a tenger felől fúvó széltől.

– Hé, te! – kiáltott valaki.

Ahogy Maeve odafordult, egy hórihorgas alakot pillantott meg az egyik lámpa fénykörében. A férfi vállán tarisznya volt átvetve. Kusza szakállát tépte a szél, fekete köpenye csapkodott körülötte, mintha maga a vihar öltött volna testet.

Nem volt hová futni, csak ők ketten álltak az utcán.

A férfi Maeve felé lépett, a lány pedig hátrált, míg a cipője sarka meg nem akadt egy macskakőben. Ahogy felegyenesedett, arra számított, hogy a férfi kést húz elő.

Ő azonban egy borítékot nyújtott Maeve felé. A lány meglepetten pislantott.

– Te egy világjáró küldönc vagy.

– Valóban – válaszolt a férfi, bár hangját szinte elnyomta a szél. – Ez a tiéd. Azon levelek egyike, amiket a Rótt Kapuk leégése után írtak. Hét évet késett, de azért remélhetőleg jelent még valamit.

A boríték régi volt, foltos, és semmilyen írás nem állt rajta.

– Biztos, hogy nekem szól? – kérdezte Maeve, aki meg volt győződve az ellenkezőjéről.

A férfi felhördült, és a lány kezébe nyomta a levelet. Maeve megpróbálta visszaadni, de a férfi megrázta a fejét.

– Ahogy mondtam, a tiéd.

Maeve hitetlenkedve biccentett. Mindenki tudta, hogy egy világjáró küldönc soha nem kézbesíti rossz személynek a levelet. Lehetetlenség lett volna. E tény ellenére mégis lehetetlennek tűnt, hogy a levél neki szóljon: úgy gondolta, mindenki, akit ismert, odaveszett Inverlyben. Ez a levél azonban azt jelentheti, hogy tévedett.

Maeve ennél a gondolatnál megtorpant. Mindazok a levelek, amelyek a Rótt Kapuk leégése után kerültek postázásra, elveszett családtagokat kerestek.

Könnyek szöktek a szemébe, váratlan érzelemhullám söpört át rajta: meglepetés, fájdalom, majd erős vágyakozás lett úrrá rajta, bekúszott a szegycsontja mögé, éles késként szúrva bele a szívébe.

Fekete viaszpecsét ült a boríték elején, melyen gyöngyszemű galamb tartott éles karmai között egy írópennát: a Világjáró Posta emlémája.

– Jó éjszakát, kisasszony – szólalt meg a küldönc, majd eltűnt az éjszakában.

Egyetlen másodpercet sem vesztegetve Maeve feltörte a pecsétet, épp a galamb nyakánál. Remegő ujjakkal hajtotta szét a levelet.

Kedves Maeve,

édesapád fiatalkori barátja vagyok. Találkoztam vele Leylandben azokban az utolsó napokban, és elárult nekem egy olyan titkot, ami mindent megváltoztat. Találkozzunk az Edding köz elején a hónap első napján. Édesapád ártatlan volt, és te megérdemled, hogy megtudd az igazat.

egy régi barát

2

Maeve másnap reggel hasogató fejfájással és a zsebében két levéllel vágott neki a meredek útnak. Ráadásul az egyik levélen a valódi neve állt.

A küldöncök bűvírás segítségével akár egy keresztnév alapján is kézbesíteni tudták a leveleket, ám a tény így is nyugtalanító volt. Az a küldönc megtalálta őt. Ráadásul Alewickben. Maeve éjjel túl sokáig maradt fenn, hogy ezen aggódjon, képtelen volt levenni a szemét a levélről.

Ami valóban hét évvel korábban íródott, hat hónappal a Rótt Kapuk leégése után keltezték, és alig egy héttel az után, hogy betöltötte a tizenkettőt. Az Edding köz egy fedett sikátor volt a Professzorok útja közelében, alig három háztömbnyire az Oltalmaz-Lak Árvaháztól, ahol Maeve akkoriban élt. Csupán három háztömbnyire! Olyan egyszerű lett volna találkozni akkor a levélíróval, aki vélhetően órákon át várt rá, mindhiába. Csupán a rossz szerencsén múlott, hogy egészen mostanáig nem kapta meg a levelet.

Édesapád ártatlan volt.

A szavak lehetetlennek, hihetetlennek tűntek.

Maeve mélyet lélegzett a csípős tengeri levegőből, és próbált jó emlékeket felidézni az édesapjáról; bármit, amitől nem támad azonnal hányingere. Nem volt könnyű dolga.

Először édesapja finom vonásai bukkantak elő: kócos gesztenyebarna haja, ami sosem állt rendesen; búzakalász színű bőre, amit teljesen átitatott a bűvíráshoz használt növények illata; mogyorószínű szeme, ami pont olyan volt, mint Maeve-é; és bőrkeményedéses ujjai, amik az órákon át tartó bűvírástól mindig tintafoltosak voltak.

Maeve az utolsó együtt töltött estéjükön is azt figyelte, apja hogy dolgozik, miközben kismacskaként ücsörgött mellette. Bűvírás közben apja feltűrte az inge ujját, felfedve így egy szöveget, amely az alkarjára volt írva. Maeve végigfuttatta ujjait az egyik szón, majd átbújtatta a mutatóujját egy molyrágta lyukon.

– El van szakadva az inged – jegyezte meg.

Maeve nagynénje, Agatha azonnal felcsattant a szoba túlfelén.

– Látod? Még a lányod is észreveszi, milyen szakadtak lettünk.

Aggie néni megállt Maeve mellett, és összefűzte bütykös ujjjait.

– Jonathan, ha tudó lennél, kétszer ennyit is kereshetnél. Akkor jutna új ingre, és jobb iskolára Maeve-nek. Miért nem állsz ki magadért?

– Már megtettem, Agatha – válaszolt Maeve apja halkan. – Ígértek is nekem egy kinevezést a múlt héten, de úgy döntöttem, nem fogadom el.

– Hogy mit tettél? – hőkölt hátra Aggie néni. – Ha Aoife tudná…

Maeve halott édesanyjának neve fájdalmasan hasított bele a szoba levegőjébe. Jonathan Abenthy a kezében tartott hollótoll pennára szegezte a tekintetét. Soha nem volt mérges, mindig úgy járt-kelt a világban, ahogy a tó mossa gyengéden a partját, ám ezúttal határozottság csendült ki a szavaiból.

– Megmondtam a tudóknak, hogy szeretnék megmaradni a jelenlegi állásomban, bűvíróként. Ők pedig egyetértettek velem, feltéve, hogy tanítom az aktuális osztályt. Én örülök ennek, és azt reméltem, te is fogsz.

A nagynéni arcára azonban düh ült ki.

– Nem mondanám, hogy éppen öröm az, amit érzek, Jonathan, de gratulálok – tört ki Aggie néniből, majd elviharzott.

Az édesapja ezután Maeve-hez fordult.

– Ne is figyelj a nénikédre. Ha te nem lennél, legszívesebben mindent feladnék, hogy a bűvírással foglalkozhassak. Amikor majd rájössz, mi az, amit szeretsz, ragaszkodj hozzá teljes szívvel, és soha ne add fel.

Aztán édesapja ujjai szinte folyékonnyá váltak, úgy táncoltak a finom pergamen fölött, mintha csak bizonyítani próbálta volna az igazát. Maeve addig nézte őt, míg le nem ragadt a szeme, és el nem aludt édesapja ölében. Másnap reggel azzal a reménnyel ébredt, hogy édesapja este újra meglátogatja majd őket.

Azon a napon égtek le a Rótt Kapuk. Aznap veszett oda Inverly, és vele együtt az édesapja is.

Az azóta eltelt hét évben Maeve az Oltalmaz-Lak Árvaházból kikerülve olyan életet alakított ki, amelyben albérletről albérletre járt Gloamban, mindenféle munkát elvállalt, amit aztán ott is hagyott, még mielőtt nagyon beleszokhatott volna. A saját szabályai biztonságban tartották őt: soha sehol ne maradj túl sokáig; soha ne kezdj olyan beszélgetésbe, amit nem lehet gyorsan lezárni; soha ne beszélgess senkivel a munkahelyen kívül. Minderre azért volt szükség, hogy titokban tarthassa valódi kilétét. Az apja kilétét. És a szabályokat könnyű is volt betartani, kivéve azt az alkalmat, amikor egy fiú meghívta egy italra a szomszédos tavernába. A fiúnak ragyogó kék szeme volt, és olyan mosolya, amitől megdobbant Maeve szíve, így aztán gyorsan visszautasította a meghívást, és másnap kilépett a munkahelyéről.

Maeve a tenger felé fordult. A víztömeg fölött máris nyugtalanítóan sötét felhők gyülekeztek, ahogy pecsétviasz gyűlik meg a ropogós borítékon. Nagyjából ötven perc, és megint lecsap a vihar.

Maeve előhúzta az új levelet, és ujjával végigsimította az utolsó sort: egy régi barát.

Ez a barát nagy valószínűséggel hibát követett el, amikor elküldte neki ezt a levelet. Vagy talán mégsem.

Maeve beszívta alsó ajkát a fogai közé, úgy latolgatta a lehetőségeket. A levél akár hazugság is lehet, és akkor jobb, ha mihamarabb kiveri a fejéből. De most, hogy a birtokában volt, hogy is tehetné ezt?

Ha ez az idegen valahogy tényleg be tudná bizonyítani, hogy Maeve édesapja ártatlan volt, az mindent megváltoztatna. Te jó ég, az egész élete megváltozna.

Egyetlen lélegzetvisszafojtott pillanatig Maeve elábrándozott, mi lenne, ha. Ha megkeresné ezt a régi barátot. Ha kiderítené, hogy a levél igazat mond. Ha másoknak is elmondaná. A válaszoktól majdnem összecsuklott, azt azonban biztosan tudta, hogy meg kell találnia a módját, hogy beszélhessen ezzel az emberrel. Legyen az bárki.

A levelet a zsebébe dugva Maeve a kisváros központja felé vette az irányt, míg csak egy karcsú, fekete postaláda előtt nem állt a Fő úton. A láda elején gyöngyszemű galamb tartott a karmai között egy pennát.

Leylandben ezerszámra voltak ilyen postaládák. Valamikor mindegyik ragyogó napsárgára volt festve, és a Leylandi Levélszolgálatot jelölő LLSz betűket viselték magukon. Miután a Rótt Kapuk leégtek, egy cég töménytelen mennyiségű fekete festékkel apró, félelmetes kis koporsókká változtatta a levelesládákat.

A pecsét alatt apróbetűs szavak álltak:

A levelek postázása előtt a postai költség hiánytalanul kifizetendő.

Ajtó zördült.

Középkorú asszony sietett ki az alewicki vegyesboltból, a kezében nagy halom levél zizegett. Maeve hátrébb lépett, és végignézte, ahogy a nő egymás után csúsztatja be a leveleket a bedobónyíláson, majd sietősen továbbáll.

Maeve a vegyesbolt felé pillantott.

Az orrát mindenbe beleütő Mrs. Findlay éppen a borotválkozószappanok tárlóját rendezgette a pult mögött, a postai díjszabás táblája mellett. Négy sille egy levélért nem volt túl nagy ár, de egy egész halle azért, hogy egy világjáró küldönc megbűvölje a levelet, már rablásnak tűnt.

Különleges bűbájválasztékunk széles, állította a hirdetmény. Bűvírás segítségével küldönceink érzelmeket adhatnak a levélhez, amit szerettei a szívükben fognak érezni; illatokat, amiket az orrukkal fognak érezni; vagy akár emlékeket, amiket a címzett képes lesz felidézni.

Volt még némi apró írás, de Maeve akárhogy igyekezett, képtelen volt elolvasni a bolton kívülről. Megvárta hát, hogy Mrs. Findlay hátramenjen a bolt raktárába, és besurrant az ajtón.

A bolt levegőjének limonádéillata és szappaníze volt. Maeve elóvakodott a polcnyi fűszernövény mellett, de megtorpant egy tárlónál, amiben tükrös bűvpálcák hevertek. Virágos csomagolásuk azt ígérte, hogy a bot alakú holmik az ősi mágia segítségével bármilyen betegséget meggyógyítanak, a női hisztériától a hőhullámokig terjedően.

Persze mindez hazugság volt. Maeve édesapja gyakran mondogatta, hogy a bűvpálcák szemétre valók, és csak a babonás emberek becsapására szolgálnak. Az ősi mágia viszont valóságos volt, ami láthatatlan elemként mindenhol létezett, ahogy a belélegzett levegő is, de csak és kizárólag a bűvírók voltak képesek használni. Ők pedig írással hozták létre a bűbájokat, amihez rengeteg gyakorlás és különleges összetevőkkel dúsított tinták kellettek. Nem holmi bűvpálcalengetés.

Maeve épp az első pultot nézegette, amikor Mrs. Findlay előbukkant. A lány gyorsan lebukott, még a száját is eltakarta.

– Te vagy az, Isla? – szólította meg Mrs. Findlay. – Mi az ördögöt keresel itt ilyen korán?

Bármennyire is jó lett volna kirohanni az üzletből, Maeve-nek válaszokra volt szüksége. Gyorsan körülnézett hát, és felmarkolt egy szappant az egyik tárlóból.

– Éppen ezt kerestem – mondta, és a pulthoz lépett.

– Borotválkozószappant akarsz venni? – vonta össze a szemöldökét Mrs. Findlay.

Ezt a pechet! A halványlila női szappanok mind illatosak, és Maeve számára pillanatnyilag megfizethetetlenül drágák voltak.

– Kutyának lesz – mondta gyorsan Maeve, majd előhúzott a zsebéből egy sillét, és a pultra koppantotta, remélve, hogy elég lesz.

Mrs. Findlay elvette a pénzt.

– Szeretnél még valamit, kedveském?

Maeve egy pillanatig habozott.

– Tudja esetleg, hogyan lehet megtalálni egy névtelen levél feladóját? – kérdezte végül.

– Miért? Csak nem te kaptad meg az egyik régi levelet? – hajolt előre a boltosnő. – Mr. Braithwaite rettentően fog örülni, ha megtudja. Komolyan aggódik érted.

Ez a két kotnyeles tényleg azzal tölti a szabadidejét, hogy kibeszélik az ő magányosságát? morfondírozott Maeve.

– Megmutatnád a levelet? – nyújtotta ki a kezét Mrs. Findlay.

Maeve a szeme sarkából egy fekete köpeny libbenésére lett figyelmes. Odakint egy világjáró küldönc állt a levelesláda mellett, és épp a tarisznyájába ürítette a tartalmát. Ő biztos jobban tudja a válaszokat Maeve kérdéseire, mint tíz Mrs. Findlay. A küldönc bezárta a postaládát, és távolodni kezdett, befordulva a következő sarkon.

– Isla, ne fuss el tőlem! – kiáltott Mrs. Findlay a boltból kirohanó Maeve után. A lány elszaladt a keresztutcáig, és ott minden irányba szétnézett. Vajon hová tűnhetett a küldönc?

Ahogy Maeve körbefordult, a köpenyes alakot egy fura fekete ajtó előtt pillantotta meg, ami a földfelszíntől húsz centi magasságban lebegett a patika oldalában. A lány biztos volt benne, hogy soha korábban nem látott itt ajtót. Tehát csakis küldönckapu lehetett, döbbent rá hirtelen. Olyan, ami a küldöncöket azonnal, amint átlépnek rajta, a Blackcaster állomásra viszi vissza, Gloam északi végébe.

Egy olyan ajtó, amin csak küldöncök, csak ez a férfi léphet át.

– Állj! – kiáltott bele Maeve a szélbe, de a küldönc már fél háztömbnyire volt tőle, nem hallhatta.

Maeve felemelte a borotválkozószappant, és amilyen erővel csak bírta, elhajította, a falat célozva, hogy felhívja magára a férfi figyelmét. A repülő szappan telibe találta a férfi tarkóját.

Szentséges ég!

Maeve a pocsolyákon átugrálva rohant a férfi felé, és csak akkor döbbent rá, mennyire utál futni, amikor kétrét görnyedve, a térdére támaszkodva kapkodott levegő után. Tekintetét a küldönc méregdrága cipőjének giccses bojtjára szegezve próbálta húzni az időt, hogy a férfi szemébe kelljen néznie.

– Jól vagy? – kérdezte két zihálás között.

– Amennyire jól lehet az ember, ha valaki éppen egy szappannal próbálja megölni – válaszolt színtelen hangon a küldönc.

Maeve nyaka vörösen izzott a szégyentől. Először bocsánatot akart kérni, de aztán inkább elharapta a szavakat. Ha bevallaná, hogy ő volt, nem várhatja el a férfitól, hogy segítsen neki.

– Láttam, mi történt – nyögte ki végül. – Szörnyen aljas tett volt.

A küldönc hosszan hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Azt akarod mondani, hogy te csupán szemtanúja voltál a szappandobásnak?

– Így volt – egyenesedett ki Maeve, és minden bátorságát összeszedve áldozata szemébe nézett.

Magas fiatalember állt előtte, nem több húszévesnél. Duzzadt szemhéja kialvatlanságtól feketéllett, kerek szemüvege ferdén billegett az orrán.

A fiú megigazította a szemüvegét, majd felhúzta a szemöldökét.

– Érdekes. Megesküdtem volna rá, hogy egy eszelős női kiáltást hallottam, mielőtt a szappan a tarkómba csapódott volna.

Szóval mégis hallotta őt. De akkor miért nem fordult meg?

– Igen, az én voltam. Azért kiáltottam, mert szükségem van a segítségedre. De aztán a semmiből előbukkant egy férfi, és eldobta azt a szappant. Utána gyorsan elfutott – vonta meg a vállát Maeve. – Attól tartok, nem volt időm alaposan szemügyre venni őt.

A küldönc kételkedő pillantást vetett a lányra, majd feltolta a szemüvegét az orrán, elmaszatolva néhány korábban szeplőnek tűnő foltot az arcán. Tintacseppek voltak. Ahogy tintapacák virítottak a köpeny alól előkandikáló rézgombos mellényen is.

A küldönc határozottan ápolatlan volt. Inkább neki kellett volna ajándékoznia azt a szappant, mint hogy hozzávágja, gondolta Maeve.

– Tehát mi olyan fontos, hogy üldözőbe vettél engem a nyílt utcán? – kérdezte a fiú, tovább masszírozva a tarkóját.

Maeve megérintette leveleket rejtő zsebét.

– Kaptam valakitől egy levelet, aki Leylandben él – mondta, de hirtelen rádöbbent, hogy a régi barát akár a Postánál is dolgozhat. Az ő édesapja is az intézmény területén lakott egykor. De akkor vajon miért nem vallotta be a levélíró? Maeve egyelőre félretolta ezt a problémát. – Egyike azoknak a hét évvel ezelőtti leveleknek, de a feladó nem adta meg a nevét, nekem pedig sürgősen beszélnem kellene vele.

– És úgy hiszed, hogy én tudnék ebben segíteni?

– Elvégre világjáró küldönc vagy, nem? – kérdezett vissza Maeve. Persze voltak más küldöncök és futárok is, de azok nem hordtak fekete köpenyt, és nem ürítettek levelesládákat.

– Nos, jól sejted, az vagyok – mondta a fiú, majd nagyot sóhajtott. – Lássuk azt a rejtélyes levelet.

– Lehetetlen – nyögte Maeve, hiszen a levél a valódi keresztnevén szólította meg, azt pedig senki nem láthatta. – Otthon felejtettem.

– Ez némileg megnehezíti a helyzetet – válaszolt a fiú, miközben alaposan szemügyre vette Maeve-et, majd az ajtóra nézett. – Ám attól tartok, még a levéllel együtt sem tehetsz túl sokat. Mennem kell, sűrű napom van.

Tényleg el akar menni? Maeve nem egedhette el ilyen könnyen.

– Várj! – szólalt meg újra, miközben ő is végigmérte a fiút, aki a tintapacák ellenére egészen helyesnek tűnt, és akár lefegyverző is lehetett volna, ha megfürdik. Maeve bármit megadott volna, ha született képességei között a másokból információt kiszedni képes kisugárzást magáénak tudhatná, de már a flörtölés gondolatától is émelyegni kezdett. Persze azért megvolt a magához való esze, ami idáig eljuttatta őt. – Azt mondtad, nem tehetek túl sokat.

– Igen, tudom, mit mondtam. És?

– Ami azt jelenti, hogy valamit mégiscsak tehetek.

A fiúnak leesett az álla.

– Hogyan található meg egy levél névtelen feladója? Kérlek, muszáj tudnom.

A fiú a füle mögé simított egy túlnőtt hajtincset.

– Lehet, hogy van olyan bűvige, amivel a nyomára bukkanhatsz valakinek, aki nem árulta el a nevét.

Ennyi lenne? Meg kell rendelnie egy bűvírást? Maeve-nek azonban, ha minden silléjét összeadta is, nem volt több pénze egy hallénál. Ez volt mindene, amit a délre utazáshoz gyűjtött össze, de egy szívdobbanás alatt kifizette volna, hogy megtudja a régi barát nevét. Kotorászni kezdett a táskájában.

– Hadd szedjem össze a pénzt.

– Nem, nem – rázta a fiú a fejét. – Azt hiszem, félreértettél valamit.

– Tessék? – kapta fel a fejét Maeve.

– Csak nagyon kevesen művelik a bűvírást ezen a szinten, de a Világjáró Posta tudói nem vállalnak ilyen megbízásokat. Én pedig nem állítom biztosra, hogy létezik pontosan ilyen bűvige, amire neked szükséged lenne. Én csak azt mondtam, lehet, hogy van.

– Akkor van más módja, hogy megtaláljuk a feladót?

A fiú végigfuttatta a hüvelykujját az alsó ajkán.

– Talán megvannak a régi feljegyzések, hogy ki fizetett a postáért, de azt kutatás nélkül nem tudhatjuk meg.

– Feljegyzések? – lépett közelebb Maeve. – Hol kutassak?

– Te sehol, attól tartok. Ha küldönc lennél, lenne hozzáférésed…

A fiú tekintete végigszánkázott Maeve túl szűk kabátjának majdnem szétpattanó gombjain, és megállapodott ruhaujjának foszló csipkéjén.

Maeve ujjai ösztönösen begörbültek. Egyértelműen rongyos raktárosnak volt öltözve, nem pedig olyasvalakinek, aki drága iskolában tölti a napjait, hogy az írását fejlesztgesse, abban reménykedve, talán elég tehetséges ahhoz, hogy beválogassák egy tekintélyes küldönctanonc-ösztöndíjra a Világjáró Postánál. Hiszen még egy rendes balkezes pennát sem engedhetett meg magának.

A fiú is látta mindezt, mert összehúzta a szemöldökét.

– Felejtsd el, amit mondtam. Azokhoz a feljegyzésekhez manapság szinte lehetetlenség hozzáférni. – Aztán feltekintett a gyülekező fekete felhőkre. – Te jó ég. Mindjárt esik, az én cipőm meg vadonatúj. Gyilkossággal érne fel eláztatni őket egy pocsolyában.

– De hisz folyton esik. Én csak…

– Sok szerencsét a leveledhez – mondta a fiú, majd kinyitotta a küldöncajtót, és átlépett rajta.

– Várj, kérlek! – szólalt meg Maeve, de az ajtó kattanva zárult. A kilincs abban a pillanatban tűnt el az ajtóval együtt, ahogy hozzáért volna.

Maeve beleöklözött a csupasz kőfalba.

Mr. Braithwaite éppen vevőket szolgált ki, amikor Maeve belépett az ajtón. A lány azonnal a hátsó helyiségbe sietett, és addig kotorászott a szemetesben a szétázott itatóspapírok között, míg meg nem találta a tegnapi újságot, kávéfoltokkal borítva. Gyorsan az utolsó oldalra lapozott, átböngészte a postamester hírlevelét, és egész bekezdést talált a felhívásról, ami az évnek ebben a szakában mindig megjelent: a küldöncképzésről. Minden írni tudó diákot, aki kipróbálná magát, várnak szeptember hetedikén a vizsgahelyszínek egyikén, írásképzésük bizonyítványaival egyetemben.

Nem egészen egy hét múlva.

Egyszerűen igazságtalan volt, hogy végig kellett járni egy írásképzést, hogy valaki részt vehessen a vizsgán. Minden ilyen képzés, amiről Maeve valaha hallott, elképesztően drága volt. Akadtak persze a város által finanszírozott képzések is, de azokra többévesek lettek a várólisták, miután a Rótt Kapuk leégtek, és az emberek rádöbbentek, hogy a világok közt csak úgy tudnak utazni, ha küldönccé válnak.

Maeve igyekezett elnyomni az érzéseit, és folytatta az olvasást: csak a középiskola elvégzése utáni két évben lehetett jelentkezni a vizsgára, később már nem volt rá lehetőség – ezt a szabályt a minisztérium hozta. Csak néhány képzett bűvírástanáruk volt, és nem akarták olyasvalakire fecsérelni a tanonchelyeket, akik karrierjét derékba törheti az öregség.

Úgy tűnt tehát, hogy a pénz, a fiatalság és az írás iránti olthatatlan elköteleződés volt minden elvárás. Maeve-nek ezek közül csak kettő volt a birtokában, a harmadikat pedig egy jó ruhával és sznob viselkedéssel tervezte álcázni.

Talán működhetett is. Eltekintve attól a ténytől, hogy Maeve-nek nem volt bizonyítványa semmilyen írásképzésről.

Elsétált az iktatókönyvekkel teli üveges szekrény mellett, ahol a falon, poros keretben egy darab papiros lógott. Mr. Braithwaite kereskedői képzésének bizonyítványa. Kézzel írták, az alján egy pár pecsét díszelgett, amit Maeve a naponta használt eszközeivel könnyedén eltávolíthatott.

Pillanatok alatt írhatott magának egy bizonyítványt egy messze-messze elvégzett írásképzésről.

Maeve visszalépett az újsághoz, és gyorsan átfutotta a cikk hátralévő részét. Az utolsó sornál elhúzta a száját.

Mindazok, akik átmennek a vizsgán, azonnal a Világjáró Postára szállíttatnak, hogy megkezdjék egyéves bűvírásképzésüket, mely a levelek kézbesítéséhez szükséges.

A bűvírás tanulása apja emlékét hozta elő, aki a konyhaasztalnál ülve görnyedt a jegyzetfüzete fölé.

Maeve nagy levegőt vett. Talán a bűvírás a szükséges rossz. Ha sikerülne bejutnia a tanoncképzésre, lenne esélye lenyomozni azt a régi barátot. Legalábbis a küldönc ezt mondta.

Körömrágva igyekezett végiggondolni mindent. Az elmúlt hét évben megtanulta, hogyan tartsa titokban a kilétét. Inverly után minden újság arról számolt be, hogy apjával és Aggie nénikéjével együtt ő is meghalt. Apja régi bűvíró kollégái talán még a Postánál dolgoznak, de ő sosem találkozott velük. Még ha valamelyikük látta is róla a régi képet, amit apja a kabátzsebében hordott, bizonyosan nem ismernék fel: akkoriban vékony volt, mint a nádszál, arca beesett, a haját pedig Aggie néni mindig két borzalmas copfba kötötte.

Rakoncátlan fürtjei az évek alatt rozsdavörössé világosodtak. Csípője és arca megtelt, arca megszeplősödött a tengerparti sziklákon, kalap nélkül, naplóírással töltött órák alatt.

A copfos kislány rég a múlté lett. Maeve az elmúlt nyolc hónapban Isla Craigként élt. Még néhány hétig biztosan nem lesz ebből baja. Megfizette az árát a hamis papírjainak, azokba senki bele nem köthetett.

Minden tökéletesnek tűnt, kivéve azt a nyugtalanító tényt, hogy meg kellett méretnie magát a tanoncképzésbe való bekerülésért.

De legalább tudott írni. Ez volt a legnagyobb kincse amellett, hogy tudta, mikor kell elfutni.

Maeve újra elolvasta a postamester felhívását. Majd még egyszer. És még egyszer. Majd kinyitotta a naplóját, és egy üres oldal tetejére felírta:

Megváltozott a terv.

3

Maeve visszaváltotta a vonatjegyét, és a pénz egy részén új szoknyát és blúzt vásárolt egy turkálóban, majd egy csinos, marhabőrből készült írótáskát, amit lejárt tintákkal és használt pennákkal töltött fel Mr. Braithwaite szemeteséből. A vizsga reggelén gyertyafénynél öltözött fel. A szerelmes levelet belehajtotta a névtelen levélbe, és a kettőt együtt rejtette új szoknyája zsebének mélyére, majd felkapta a bőröndjét, és becsukta a lakása ajtaját, lezárva élete ezen fejezetét, remélve, hogy soha nem tér ide vissza.

A legközelebbi vizsgahelyszín egyórányi sétára volt, Gloam szűk, kanyargós utcáin. A szíve hevesen dobogott, ahogy az egyetemi épületek a feje fölé tornyosultak, amik évszázadokkal ezelőtt épültek, nem sokkal a Rótt Kapuk létrehozása után, amikor megalapították Gloam egyetemét, mely összekötötte, átszőtte mindhárom ismert világot.

A Barrow-ban lévő kampusz csak természettudományos és alkalmazott tudományos tárgyakat oktatott, míg Leylandben a nyelvészet és altudományai voltak a fő tárgyak.

Amikor a Rótt Kapuk leégtek, a leylandi kampusz igyekezett létrehozni a hiányzó szakokat, tantárgyakat, hogy független, teljes egyetemként működhessen, de Maeve bármerre nézett, a nyelvtudományok örökségét látta. Az formálta ilyenné a várost, a mocskos, kézzel rótt, szinte regényes cégérektől kezdve a minden sarkon előforduló írószertárakig. Még az épületek is a tinta feketéjét és a pergamen fehérjét viselték magukon. Úgy támaszkodtak egymásra hanyagul, mintha olyasvalaki építette volna őket, aki ki sem emelte az orrát egy agyonolvasott könyvből.

Az inverlybeli Gloam egészen másként nézett ki. Valaha ott tanítottak minden művészetet, melyek vízfestékként mosódtak össze szomszédaikkal: a város maga volt a festészet, a költészet és a zene elegye. Mindez odalett.

Maeve kitörölt a szeméből egy kóbor könnycseppet, idegesítette, hogy miközben írásvizsgát kell tennie, ő Inverlyre gondol. Gyorsított léptein. Mire a Galbraith Házhoz ért, sűrű köd ereszkedett a városra. A vizsgát egy lenyűgöző, katedrálisszerű épületben tartották, az egyetem retorikai tanszékén. Tucatnyi fekete fogat sorakozott a kavicsos felhajtón, mindegyik ajtaján ott pipiskedett a Posta galambja, arra várva, hogy a sikeres vizsgát tett tanoncokat új lakóhelyükre szállítsa.

Maeve elhaladt az első néhány fogat mellett, majd kisebb csoportosulás állította meg.

Tüntetők gyűltek össze az épület bejáratánál. Férfiak és nők, egyszerű télikabátokban, házi szövésű szoknyákban és nadrágokban, táblákkal felszerelkezve, amelyeken szélesebb tanoncfelvételt és az írásképzések megújítását követelték. Három szürke kabátos rendőr őrizte a főbejáratot.

Maeve körülnézett, de nem látott másik utat befelé. Ujjaival kitapogatta a zsebében rejlő leveleket, majd mély levegőt vett.

Írófelszerelését a csípőjéhez szorítva Maeve a legközelebbi rendőr felé indult, akinek díszes kabátgallérja és pörsenéses arca volt.

A nagydarab férfi Maeve felé fordult, és ő újra az a tizenegy éves kislány lett, akinek az Oltalmaz-Lak Árvaház vezetője, Castlemaine igazgatónő vonalzóval veri a bal kezét: Soha többé ne áruld el senkinek a valódi neved, te bolond! És maradj távol a rendőröktől!

– Ha a vizsgára jött, látnom kell a papírjait – szólalt meg a rendőr. Amikor Maeve képtelen volt válaszolni, a férfi megemelte az állát. – Jól van, kisasszony?

Maeve egyáltalán nem volt jól, de elővette Isla Craig papírjait és a kínkeservesen hamisított írásképzési bizonyítványt. Tökéletesen érvényesnek látszott, Maeve szíve mégis majd kiugrott a mellkasából, míg a rendőr megvizsgálta az iratait.

A férfi nem kapkodott.

– Nekem is be kell jutnom – szólalt meg valaki. Egy kopott szövetkabátot viselő idősebb nő tolta félre Maeve-et, és meglengette bőrmappáját a rendőr orra előtt.

– Itt vannak a papírjaim, uram.

A rendőr kézbe vette a nő irattartóját, és átlapozta.

– Ezek bérleti szerződések?

– Igen – válaszolt az asszony sápadt arccal. – Mind megfelel a szabályoknak. Mintha egy hivatalos íróképzésen végzett írta volna őket. Adjon esélyt nekem is a vizsgára – könyörgött az asszony.

– Lépjen hátrébb, hölgyem – utasította a rendőr.

– De az anyám és a nővérem Barrow-ban vannak. Kérem.

A rendőr bosszúsan sóhajtott egyet, majd visszaadta Maeve-nek a papírjait.

– Ön bemehet – mondta a lánynak, és maga mögé tessékelte őt, majd az asszony felé fordult. – Ön viszont…

Maeve besietett az épületbe, mielőtt a mondat többi részét hallhatta volna.

Ahogy az ajtó becsukódott mögötte, nekitámaszkodott, és kesztyűs kezével letörölte az izzadságot a homlokáról. Csak ezután vette szemügyre elkerekedő tekintettel a hatalmas aulát.

Olajzöld kalapot és méretre szabott öltönyt viselő fiatalemberek beszélgettek tűzött blúzt és turnűrös szoknyát viselő hölgyekkel. Rengetegen voltak, és szinte mindegyikük bőröndöt cipelt.

Maeve gyors fejszámolást végzett. Ezen kívül is volt még jó néhány vizsgahely. Az itt álldogálók legtöbbje soha nem jut be a Postára. Akik nem, azokból ügyvédek, tanárok lesznek, vagy nem csinálnak semmit, mert a családjuk vagyona megengedi, hogy soha a kisujjukat se kelljen megmozdítaniuk, ha úgy szottyan kedvük.

Annak az asszonynak a bérleti szerződéseivel mégiscsak járt volna egy esély.

A terem szélén néhány kisebb csoport hasonló ruhát viselt, mint a kinti tüntetők, ők vélhetően egy városi íróképzésről érkeztek.

Egy barackszínű főkötőt viselő lány egymagában álldogált, és elégedettnek tűnt.

– Itt kell várakoznunk, mielőtt bemegyünk vizsgázni? – fordult hozzá Maeve.

– Ó, igen. Szerintem hamarosan újabb csoportot hívnak majd be – válaszolt a lány, és egy kétszárnyas ajtóra mutatott, mely fölött felirat hirdette: VIZSGATEREM. Másik kezében méretes papírköteget tartott, melyek hivatalosnak tűnő pecsétjei nem is hasonlítottak a Maeve hamisított bizonyítványán lévőhöz.

– Mik ezek a papírok? – kérdezte Maeve.

– Az értékelésekre gondolsz? Magunkkal kellett hoznunk, hogy bemutathassuk, ha kérik.

– Milyen értékelések?

– Amik a középiskolai íráseredményeidet igazolják – válaszolt a lány, és ragyogó mosolya némileg megfakult Maeve döbbent arckifejezése láttán. – Ne aggódj, úgy hallottam, mindenféle pontot számításba vesznek, de a vizsga számít a leginkább.

Ahogy a lány elhallgatott, Maeve dünnyögve elnézést kért, és a legközelebbi mosdó felé igyekezett, amit magára is zárt. Kesztyűjét lehúzva egyik kezével a mosdókagylóra támaszkodott, és megmosta az arcát.

Miért is nem gondolt ezekre az értékelésekre?

– Szánalmasan kilógsz ebből a társaságból – mondta a tükörképének, miközben tanulatlan idiótának érezte magát.

Eladta a vonatjegyét, és eljött idáig. Nem lehet itt vége. Biztosan van más módja is, hogy beszállhasson a feljárón várakozó fogatok egyikébe.

Maeve friss elszánással hagyta el a mosdót, és az aulán túl egy kisebb, zsúfolt tanulószobába ért, ahol melegen égett a tűz, és bőrszékek álltak szerteszét. Néhány embernek galambos fekete mappa feküdt a térdén.

– Ne haragudj – szólított meg Maeve egy fiatal férfit, aki görnyedt háttal ült a mappája fölött. A fiatalember elgyötört tekintettel nézett fel rá. Maeve a mappára mutatott. – Ez mire való?

– Ezt kapod, ha átmégy. Ebben tarthatod az értékeléseidet, a felvételi lapodat és minden egyéb iratot, amit esetleg magaddal hoztál.

A fiatalember elrakta a mappát, majd elővett egy naplót és egy üveg halványkék tintát.

Maeve jól ismerte ezt az árnyalatot: Hollókönnynek hívták, és egy déli, erdős szigetről, Golról származott. Huszonnyolc sillbe került üvegje. Mr. Braithwaite leszedte volna a fejét, ha eltört volna egyet is.

– Igazán szép szín – jegyezte meg Maeve.

– Nem igazán – húzta el a fiatalember a száját. – De sajnos kifogytam a koromfeketéből, és csak ezt találtam otthon. Alig látszik a pergamenen.

Azért, mert a Hollókönnyet a napon kell szárítani ahhoz, hogy igazi zafírszíne legyen, gondolta Maeve.

A férfi leírt néhány szót a naplójába, majd porzót szórt az írásra, ami tovább halványította a tintát. Egek, fogalma sincs, mit tesz!

A bűvírás az íróeszközök szakértő ismeretét követeli meg. Mind a tinták, mind pedig a színezékek enciklopédikus ismerete szükséges, mondta Maeve-nek az édesapja számtalanszor.

Maeve lassan körbefordult, és szemügyre vette a vele egykorú embereket: fiatal férfiakat és nőket, rettentő drága iskoláztatással a hátuk mögött. Ő azonban valószínűleg sokkal többet tudott a tintákról, és többet is írt bármelyiküknél.

Fiatal nő lépdelt el előtte éppen, vörösesbarna hajfüggönye madárcsontú vállát verdeste. Egy ablakmélyedésbe húzódott be, és idegesen forgatta ölében fekete mappáját. Első pillantásra akár Maeve ikertestvérének is tűnhetett volna, annyira hasonló volt bőre és haja színe. Még a felső ajka fölötti anyajegye is megvolt. Maeve lehunyta a szemét, és a lány helyébe képzelte magát: az ő ölében pihent az a fekete mappa, tele az ő értékeléseivel.

Sötét ötlet körvonalazódott Maeve fejében. Ha helyet tudna cserélni ezzel a lánnyal, mindene meglenne, amire csak szüksége lehet.

De nem. Maeve pontosan tudta, milyen sokat jelent az ittlévőknek a tanoncság, főleg azoknak, akiknek valamelyik családtagjuk Barrow-ban ragadt, a már átjárhatatlanná égett Rótt Kapuk túloldalán. A gondolat rémisztő volt, azt sem tudta, hogyan fogna neki egy ilyen gaztettnek.

Ám ahogy az ötlet befészkelte magát Maeve fejébe, a megvalósítás lehetséges módjai is viharos sebességgel bukkantak fel elméjében. Terv volt születőben, mely lehetőséget teremtett arra, hogy szóba álljon a lánnyal, kérdéseket tegyen fel neki, mielőtt olyan döntést hozna, amit később megbánna.

Maeve töprengve rágta a szája szélét.

Ha most elmegy, hetekbe telik, mire újra elég pénze lesz egy vonatjegyre. Mr. Braithwaite kérdezősködni fog, ha hirtelen visszakéri az állását. De nem is akart visszamenni. A gondolat úgy ficergett benne, mint tüske a köröm alatt.

Maeve keresett egy üres termet, és kinyitotta viseltes bőröndjét. Marhabőr írókészlete a ruhák tetején hevert.

Gyorsan levette a kabátját, belegyűrte a bőröndbe, majd elővette a naplóját, és végigfuttatta ujjait a bőr borításon. Bőröndjét egy ablakmélyedésben hagyva Maeve magához szorította a naplót, és elszorult torokkal a vörös hajú lányhoz lépett.

Mint kiderült, a lány, akinek bokáig érő kreppszoknyája alól napraforgósárga harisnya villant elő, alig volt fiatalabb Maeve-nél. A fülcimpáját morzsolgatta, amit láthatóan húzott a benne függő és vélhetően igen drága gyöngy fülbevaló.

Fekete mappája a földön hevert.

– Elnézését kérem – lépett oda hozzá a nyitott naplójával a kezében Maeve, miközben kesztyűs ujját végigfuttatta egy üres oldalon. – Ön a Neve Baird nevű jelentkező?

Igyekezett lassan mondani a nevet, mintha most először látná leírva.

A fiatal nő nagyot sóhajtott.

– Attól tartok, nem. Én Eilidh Hill vagyok – mondta elegánsan, mégis elutasítóan.

Maeve biccentett, majd a lap alján keményen rábökött egy újabb pontra.

– Ó, igen. Miss Eilidh Hill. Itt is van – csapta össze a naplót, és a lányra mosolygott. – Kérem, jöjjön velem, és hozza magával a holmiját is.

– Most azonnal?

– Természetesen – válaszolt Maeve ellentmondást nem tűrő gyorsasággal. Működött. Eilidh követte őt egészen addig a helyiségig, ahol Maeve a holmiját hagyta, és ahol kettesben lehettek.

– Mi ez az egész? – kérdezte Eilidh.

– Miss Erskine vagyok, tudóhelyettes a Világjáró Postánál – emelte fel büszkén az állát Maeve, amivel biztosan kiváltotta volna Castlemaine igazgatóasszony rosszalló pillantását.

Eilidh végigfuttatta pillantását a vele szembenállón.

– De… ön túl fiatal.

– Ez gondot jelent? – kérdezett vissza Maeve, miközben kihúzta magát, hogy jobban megfeleljen a szerepének.

– Nem, dehogyis. Nem akartam…

– Semmi baj. Azért kell beszélnünk, mert híreket kaptam a vizsgabizottságtól. Bizalmas információt. Ám mielőtt többet mondanék, látnom kell a papírjait – folytatta Maeve meggyőző határozottsággal.

Ebben legalább jó volt, bár még nem tudta eldönteni, hogy szégyenkezzen-e miatta, vagy örüljön neki.

Eilidh beletúrt a bőrtáskájába, és egy hivatalos leylandi igazolványt vett elő, amiből kiderült, hogy Eilidh Pretoria Hill tizenhét éves, és Almsworthból származik, ami egy pici falucska volt messze délen.

– Egyedül érkezett ide? – kérdezte továbbra is hivatalos hangon Maeve.

Eilidh bizonytalanul bólintott.

– Édesanya eljött velem vonattal félútig, és tovább is jött volna, de az öcsém eléggé nehezen kezelhető gyerek. – Könny öntötte el a lány szemét, amit csipkekesztyűs kezével törölt meg.

Az biztos volt, hogy Eilidh tehetős családot tudhatott maga mögött, akik vélhetően hiányolták is őt. Talán nem olyan nagy gonoszság, ha visszaadja őt nekik még egy kis időre, gondolta Maeve, miközben óvatosan az ablakpárkányra helyezte a lány igazolványát, majd elővette a naplóját és még néhány papírt a saját táskájából. Az egészet Eilidh igazolványára tette, csinos kupaccá formálva az egészet.

– Szükségem lesz még a mappára is, az értékeléseire és a felvételi lapjára.

Eilidh egy pillanatig görcsös ujjakkal szorította magához a mappát, mielőtt átadta volna.

Maeve kinyitotta a finom ezüstszállal körbefuttatott fekete mappát, és átolvasott egy levelet, amelyet az egyik tudó, bizonyos Eamon Mordraig írt alá. Az irat gratulált a sikeres vizsgához, majd hosszasan magyarázta, miként indulnak majd a fogatok pontosan tizenegykor a Blackcaster állomástól északra lévő Posta területére. Eilidh-nek a levelet és az összes iratát át kell adnia a kocsisnak. További instrukció nem volt.

Maeve a levelet az egyre növő irathalomra igazította, majd össszedörzsölte fázós kezeit. Kissé szédült, de eljött az idő. Ha el akarta követni a bűntettet, akkor most vagy soha.

– Mi ez az egész? – kérdezte Eilidh remegő hangon.

– Kellemetlen dolgot kell közölnöm, legnagyobb sajnálatomra. Tudom, hogy Almsworthből ideutazni borzasztóan fárasztó lehetett, ezért különösen nehezemre esik átadnom a rossz hírt, amivel megbíztak.

– Rossz hír? – képedt el Eilidh.

– Attól tartok, igen – engedett meg magának Maeve egy bocsánatkérő mosolyt. – Sajnos hiba csúszott a felvételi rendszerébe, és több embert engedtünk át, mint ahány hely valójában van. Nekem kell közölnöm a rossz hírt a létszám felettiekkel, és ön az első.

– Ez azt jelenti, hogy nem vettek fel a tanoncképzőbe? – Eilidh a sírással küzdött.

A látványtól még Maeve-ben is bennszorult a levegő.

– Van családja Barrow-ban?

– Nincs – rázta meg a fejét Eilidh. – A családom szerencsés volt, mindannyian délen tartózkodtak.

Hála a magasságosnak!

– Akkor legalább hamarosan újra velük lehet. És a keveredés miatt szeretnénk, ha jövő ősszel újra eljönne a vizsgára.

Maeve legjobb tudása szerint ez nem ellenkezett a szabályokkal. Eilidh még egy évet a családjával tölthet, és újabb esélyt kaphat a vizsgára. Maeve viszont most kerülhet be a Postához, tehát mindketten nyernek a helyzettel.

Maeve már épp el akart köszönni a lánytól, amikor újabb gondolat ütött szöget a fejébe. Ha Eilidh valamelyik osztálytársa is bekerül a postához, azonnal tudni fogja, hogy Maeve hazudik.

– Van itt esetleg valaki a képzéséről, akit értesítenem kellene? – kérdezte a lánytól.

– Az idén egyedül jöttem északra.

– És tavalyról esetleg?

– Nem tudom.

– Vagy a korábbi évekből?

– Azokból az évfolyamokból senkivel nem kerültem közelebbi kapcsolatba.

De vajon emlékeznek rád? tette fel majdnem a kérdést Maeve, aztán úgy gondolta, mégiscsak fura lenne ezt megkérdezni. Ez a beszélgetés már így is túl hosszúra nyúlt.

Átlapozta a papírhalmot, egyet félbehajtott, és a lány kezébe adta.

– Az igazolványa.

Eilidh úgy tette azt el a táskájába, hogy észre sem vette, valójában Isla Craig neve áll a papíron. Az övé a kupacban rejtőzött.

Amikor a mappáért nyúlt, Maeve megfogta a lány kezét.

– Sajnos el kell vennem az egész irathalmot.

– Az értékeléseimet is?

– Magam gondoskodom róla, hogy meglegyen a jövő évi felvételikor.

Eilidh biccentett, majd egy hosszú pillanatig a padlót bámulta. Amikor végre felnézett, Maeve szíve elfacsarodott.

A lány alsó ajka remegett, két arcán csillogó könnycseppek csurrantak végig.

– Mi baj, kedveském? – fogta meg Maeve a lány kezét.

– Édesanyám megvette a vonatjegyet idefelé, de a visszaútra valót, mind a hat hallét, elköltöttem tegnap – vallotta be Eilidh elpirulva.

– Hat hallét? – Tekintélyes összeg volt, bármire költötte is a lány.

– Biztos voltam benne, hogy bejutok – szipogott Eilidh. Maeve alig tudott uralkodni az arcán. – És most fogalmam sincs, hogy jussak haza. Esetleg van valaki a Postánál, aki segítene kapcsolatba kerülni édesanyával?

A fenébe.

– Szent ég, majdnem elfelejtettem! Mindenkit, aki érintett, kárpótolunk a hazaút vonatjegyének árával.

Maeve beletúrt a bőröndjébe, és bármilyen dühös volt is magára, Eilidh kezébe nyomta a saját erszényét, hogy kétség se férhessen a szavaihoz. A lány neve minden pénzt megért.

Eilidh elmosolyodott, majd odébbállt Maeve minden maradék pénzével.