Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0554-2

ISBN e-book: 978-3-7116-0555-9

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép és illusztrációk: Balyó László

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előzmények…

Ludwig Wittgenstein a „Logikai-filozófiai értékezését” azzal zárja: „Amiről nem lehet beszélni, arról hallgatni kell.” Mi innen kezdjük történetünket…

Nem voltam túlságosan sikeres az egyetemi éveim alatt. A közgázra azért kerültem, mert érdekelt a szociológia és a filozófia. Nem vagyok a számok embere, igazán soha nem érdekelt a mennyiségi többlet. Bankosként sem értettem azokat, akik fél százalékért feláldozták volna anyjukat-apjukat.

Az olvasmányok közül az emberi esszéket szerettem olvasni: rövid, tömör gondolatok, a szellem fényképei…

Az egyetemi sikertelenségről a következő legjellemzőbb történet jut eszembe, amely szinte anekdotaként keringett az egyetemi barátaim között:

Bement a filozófiavizsgára egyik csoporttársam, és a tanár megkérdezte tőle:

– Mit tudsz Marx Károlyról?

– A talpáról a feje tetejére állította Hegelt…

– Jól van, 3-as…

Én következtem, tanár azt kérdezte tőlem:

– Marx melyik műveit ismered?

Elkezdtem sorolni: A tőke, a Kommunista kiáltvány, Politikai- filozófiai kéziratok…

– Mi írt Marx 1844. március 14-én?

– Mondtam: Politikai-filozófiai kéziratok.

– Nem jó, 3-as…

Mindig gurgulázva nevettek barátaim, ha erre a jelenetre gondoltak.

Volt néhány tanárom, akikre felnéztem, akiket próbáltam követni, de azok sem értékelték igazán rajongásomat…

Talán ez a frusztráció ösztönözte a szellemi bizonyítási kényszeremet, mely miatt doktoráltam, írtam két banki-pénzügyi pályadíjas tanulmányt és egy kiadatlan vitairatot, melynek a címe: Bankhiba.

Az egyetem végére az érdeklődésem a szervezetelmélet, a döntéselmélet és az emberi érdek felé fordult.

Tanulóévek

1985. szeptember 2-án léptem be a Magyar Nemzeti Bank kapuján, mint a 2. Vegyipari Osztály főelőadója. Érdekes helyzet, hogy sem a főosztályvezető, sem az osztályvezető nem azok voltak a belépésemkor, akik engem az intézménybe felvettek. Két fiatal kapott lehetőséget, és az elődeiket is előléptették. Osztályvezetőm dr. Jánokiné Balogh Mária dr. lett, az egyik legbriliánsabb pénzügyi elme, akivel pályám során találkoztam. Nem véletlen, hogy pályája végén és csúcsán a legnagyobb magyar bank legfőbb döntéshozója volt. (Írásomban csak azokat nevezem néven, akikről a legnagyobb tisztelettel tudok – ennyi év távlatában is – beszélni.)

A legemlékezetesebb – hozzá kapcsolódó – történetem a következő:

Mint pályakezdő, igen nagy igyekezettel készítettem el a hitel-előterjesztéseimet. A munka végeztével (?)büszkén tettem le Marika asztalára. Valami mély báj és könnyedség sugárzott róla. Mindig derűs volt. Ült az asztala mögött, és lapozta az előterjesztésemet. Lapozott és rámutatott valamire, megint lapozott – ilyen sebességgel, ahogy leírom –, ismét a lapra bökött egyet – így ment végig a tízen plusz oldalon, s mondta, hogy ezek az adatok hibásak.

Fiatalos lelkesedéssel megkérdeztem:

– Honnan tudja?

S jött a megsemmisítő válasz:

– Logikailag nem helyesek.

A hátamon folyt a víz, és belesüllyedtem a székbe. Akkor még nem tudtam, hogy lehetséges ilyen átlátó képesség és tudás…

Életem egyik legnyugodtabb munkaidőszaka ez a két év volt. Minden rendben, fegyelmezetten és pontosan folyt. Abban az időszakban, ha azt ígértük az ügyfélnek, hogy a számláján június 30-án lesz ott a pénz, akkor volt az ott, és nem június 29-én és nem július 1-én. Súlyos megállapítás, de ezt a pontosságot azóta sem tudtuk elérni. Ma minden a gyorsaságról szól, de soha nem a pontosságról. Én ezt – férfiasan – csak korai magömlésnek hívom.

A munka végtelenül szabályozott keretben zajlott. Reggel nyolc órakor kávéval kezdtünk, és lett osztályértekezlet, mely láthatatlanul ment át feladatkiosztásba. Utána mindenki ment a saját helyére, és dolgozott. Soha egy hangos szó, vagy idegesség. Ebéd pontosan. Délután mindenki beszámolt a munkájáról, elolvasta az aktuális utasításokat és láttamozta azokat.

Délután ötkor mindenki távozott a munkahelyéről: a munka el lett végezve, és nem volt túlóra. Miért is lett volna? Mindenki tudta a dolgát.

Találkoztam szakmai nagy öregekkel; az osztályigazgatókkal. Lehetett látni, hogy ha dr. Horváth osztályigazgató beleszól a telefonba, a vonal másik végén vigyázzban áll a partner.

Ezen szakemberekről szólt az a mondás az MNB-ben, hogy bementek a MNB elnökéhez, és tudásukkal és fellépésükkel „az Államtitkárból állampolgárt csináltak…”

Az egyetem elvégzése után Apám nem támogatta, hogy rögtön bankban helyezkedjek el. Azt mondta, tanuljam meg, mi folyik a való életben, mivel mindennek az alapja a termelés.

Az volt a véleménye, hogy a bankosok – ezen tapasztalat hiányában – rátartiak és úgy gondolják, ők mozgatják a világot. Sokszor jut ez eszembe, amikor fiatal kollégáimra nézek. Meg kell tanulni az értékek helyes rendjét.

Volt egy kézbesítő a MNB-ben, Emil bácsi, aki akkor, közel nyolcvan évesen is, kettesével vette a lépcsőket és vitte a számítógépes leporellókat az osztályoknak. Először kicsit furcsa volt, hogy jobban ért az adatokhoz, mint sok szakértő, idősebb hitelező, munkatárs, de amikor megtudtam, hogy dr. és okleveles könyvvizsgáló, megértettem mi a munka és a szakma iránti alázat, mely ilyen szolgálatbanis megtestesül.

Többször élvezettel hallgattam, hogyan folyt a munka a háború előtt a MNB-ben, például mi volt váltóleszámítolás folyamata. Ez még azelőtt volt, amikora váltót csak hírből ismertük. De közeledtek az új szelek.

A MNB-be való belépésem előtt kértem az egyetemi barátaimat, adjanak valami szakirodalmat, hogy felkészüljek egy kicsit a leendő munkámra. Megkaptam a Speciális banküzemtan című, öt vékony kötetből álló egyetemi jegyzetet. Nagyon „hasznos” volt például tanulmányozni a bolgár bankrendszert, melyről a jegyzet egyik kötete szólt.

– Ennyi!? – kérdeztem.

– Ennyi – volt a válasz.

Maradt két könyv. Arthur Hailey Bankemberek című regénye, melyből a későbbiekre vonatkozóan azt tanultam, hogyan kell az ügyféltérben hangosan reklamáló ügyfelet elkülöníteni, nehogy zavarja a többi várakozót. Ez, mint későbbi fiókigazgatónak, igen gyakorlatias ismeret volt.

A másik könyv„ A svájci bankok rejtélyes világa” című kötet volt. Ebből leginkább a válságciklusokra – mely akkor Magyarországon rejtve volt – emlékszem. Mi, bankok – ma már így mondom – rászállunk egy-egy tevékenységre, ágazatra, hitelformára, és addig finanszírozzuk közösen, amíg tönkre nem tesszük azt. Ezen ismerettel – mintegy 10 évvel később – szembesültemelőször a gyakorlatban, és megértettem, mit jelent és honnan ered a nem banki standard fogalma. Erről későbbi egypercesem szól.

Amit Laci megtanul, azt László sem felejti el, avagy a klasszikus elvek…

Mivel elméleti ismereteket nem tudtam akkor még szerezni, amentorok gyakorlati tanításán csüngtem.(Itt most néhány szakmai megjegyzést teszek, mivel ez az írás egy szakmai önéletrajz, de nem túl mélyen érvelek mellettük, hiszen az írás azért mégis laikusoknak szól.)

Én még – ma ezt még jobban látom – az old school tanításait szívtam magamba. Régi, avagy klasszikus iskola, a konzervatív banki értékrenddel a közepében.

Kezdjük egy egyszerű állítással. „Hitel csak hitelképes vállalkozásnak adható”. Micsoda önellentmondás, hiszen ez természetes – gondolja a laikus.

De ha részekre bontom a hitelképesség meghatározását, már látható, hogy csak nem olyan egyszerű ezt az alapvető szabályt betartani.

Mestereim a következőkre tanítottak:

– Bevételeit folyamatosan (évről évre) növeli – szólt az elv, és már megtapasztaltam, hány stagnáló, vagy csökkenő bevételű vállalkozást próbáltunk meg az évek alatt megfinanszírozni. A bankok időszakonként kísérletet tesznek arra, hogy hitelképtelen ügyfeleket is megfinanszírozzanak (piacbővítésük érdekében). Így történt ez az amerikai subprime-válság idején is. A következményei ismertek.

– Nettó jövedelme az adósságszolgálatra elegendő.(Annak a fele!) A nyereségesség kérdése, mely Magyarországon kalkuláció kérdése, s nem beszélek arról, amikor eleve veszteséges vállalkozások finanszírozására tettünk kísérletet. De jó volt tudni, hogy van/lenne szakmai alapja, amit csinálunk. Egy idő után tudtam, ha egy szakmai elvet megsértünk, akkor az elv megsértődik. Nagyon nem lehet büntetlenül rögtönözni.

– Tud megfelelő biztosítékot nyújtani. Ez a leghírhedtebb hitelképességi elv. Amikor gúnyosan a bankokról beszélnek, erre az elvre gondolnak. Bizonyítsd be egy banknak, hogy nincs szükséged a hitelre, és akkor ad neked! Igen, a fedezet ezt is jelenti: akkor adnak neked, ha már bizonyítottad, hogy legalább annyi fedezettel rendelkezel. Sokkal később értettem és tapasztaltam meg, mekkora gondot okoz a feje tetejére állított világ, ahol a banki történet úgy kezdődik, hogy bemész egy bankba és hitelt igényelsz, sőt támogatást kérsz!

A klasszikus, vadnyugati banki történet (és nem a bankrablásé)úgy kezdődik, hogy Jimmy bemegy a bankba, és betesz 100USD-t. Ha három év múlva arra jár, és még megvan a bank(sic!), akkor igényelhet hitelt. Szóval a bank a betéttel kezdődik, és tudni kell azt, mennyit is ér egy pénzegység megőrzése. Hány fiatal ügyfelet láttam életem során, aki azt sem tudta, mik a járulékos költségek, hogy van közös költség, gáz- és vízdíj…

– Megfelelő mértékű tartalékkal rendelkezik (saját erő). Mivel alapvetően beruházás (asszonynéven: projekt) finanszírozásával foglalkoztunk, ez nagyon fontos volt. A gyakorlati intelem az volt, hogy a költségvetés végénél kell kezdeni a hitelvizsgálatot: ha nincs legalább 15% tartalék, akkor ne is kezdj bele. Ma az állam kötelezőként írja elő, hogy a költségvetést mai eszközértékkel teljesen le kell fedni. S ha közben váratlan dolgok merülnek fel, mi lesz akkor? Harmincöt év után vettem elő újra ezt az ismeretet… immár tudatosan.

– A hitel a saját erő kiegészítésére szolgál. A klasszikus ismeretek tükrében sírnivaló, hogy ami leggyakoribb kérdés: „Mi az a legnagyobb hitel, melyet felvehetek?”Amikor a magas finanszírozás kötelezővé vált. A saját erő már csak hab a(hitel)tortán.

– A beruházás/fejlesztés teljes forrása rendelkezésre áll. Tilos volt a fejlesztési forrásokat csökkenteni, vagy kevesebbet adni. A „bank” eldöntötte: vagy a teljes forrást rendelkezésre bocsájtja, vagy semmit. Az alapkérdés az volt, ezen forrásösszetétellel várhatóan a beruházás megvalósítható-e, vagy sem. A mai rendszerben megjelent az elő-/utófinanszírozás jelensége: amikor egy beruházás megvalósul, az állam eldönti, hogy támogatja-e a beruházást vagy sem. De ha már megvalósult a beruházás, joggal merülhet fel a kérdés: ha már készen van, mihez kell a pénz? Vagy utólag egy állami bürokratabeleszól, hogy „ezt nem így gondoltam”, vagy a bank hülye volt, vagy rosszul értelmezte a jogszabályt. Ez nem összeesküvés-elmélet, ez sok éves tapasztalat, hogyan bújik ki az állam a kötelezettségei alól, hibáztatva a folyósító bankot.

A klasszikus elv tehát működik/működne… ha hagynák.

E körbe tartozik, hogy a kereskedelmi/adásvételi szerződésbe a bank nem szól bele. Eldöntötte, hogy csatlakozik-e hozzá – ezt a kifejezést mestereim mondták –, de nem módosítja. Ehhez képest ma a bank kötelező tartalmi elemeket fogalmaz meg. A csúcs az a módosítása az adásvételi szerződésnek, amikor azért írják elő a változtatást, mert nem a bankra szól az adásvételi szerződés. Értelmetlen bürokratikus túltengés.

Mindez csak kis színes volt, ahogy a tanítóim az első héten mondták; felejtsem el a fekete tollat és a javítófestéket. Akkor kissé viccnek vettem ezt az intelmet, de ma, amikor simán látom, hogy fekete tollal írnak alá úgy, hogy utólag nem megállapítható, eredeti-e az aláírás vagy fénymásolt, megértem ezen piciny tanítást. Amikor látom, amint kollégák javítókészlettel törölnek bele egy dokumentumba, már az én hajam is az égnek áll.

Megtanultam, álomba merültem, majd felébredtem és megértettem, milyen fontosak a klasszikus banki elvek.

Apám halála

1986. november 3-án meghalt Apám. Elrendezte a sorsomat, és elment. Előző nap a temetőben keringtünk – halottak napja volt –, és egy sírt kerestünk. Sok 40 év körüli ember sírját láttam, és megszólaltam:

– Milyen jó, hogy Te már túl vagy ezen!

Azóta soha nem mondtam, hogy túl vagyok valamin: vagy így, vagy úgy lesz valami a jövőben.

Apám másnap visszaadta a felügyeletemet a Teremtőnek.

Előtte nem tapasztaltam meg a Mindenható jelenlétét. Hittem, mert neveltetésem így szólt.

A fensőbbséget később Torinóban éltem meg. Addig nem hittem a csillagok erejében, de bankösztöndíjasként a bikák városába vetett a sors. A bika jegyében születtem, így döbbenetes felismerés volt, hogy a bika jegyűeket egy egész város jelképezi. A vagyon és a fensőbbség, ahogy az utca építészeti stílusában megjelenik. A pompa dicsérete, ahogy az épületek díszítései sugározzák. A távolságtartás, amint az olasz utcák szűk sikátorai helyett széles sugárutak jellemzik Torinót. Az e városban lakók egyszerre voltak ismerősek és idegenek, ahogyan az azonos pólusok taszítják egymást. Emberileg is szembesültem önmagammal.

A városoknak lelke van. Pályám végén már tudatosan figyeltem a házak sorsát. Elvetődtem más jegy városába is, így Lembergbe, az oroszlánok városába. „A falak ereje nem kövekben vagyon, hanem a védők lelkében”, hogy Gárdonyi adta ezt Dobó István szájába.

Kinyílt a világ.

A kétszintű bankrendszer: 1987 elejére kialakult a kétszintű bankrendszer. Azért írom így, mert a Budapest Bank 1986 végén alakult meg.

Elválasztották egymástól a bankok bankját és a kereskedelmi bankokat. Én az akkor legnagyobb kereskedelmi bankba, a Magyar Hitel Bankba kerültem, a Nehézipari igazgatóság Vegyipari Főosztályára. Mindenki lépett egyet előre: a főosztályvezető ügyvezető igazgatóvá avanzsált, az osztályvezető főosztályvezetővé vált. Én maradtam helyben, pedig duzzasztott az ambíció.

Január elsejével megszűnt két alapvető szabály: nem volt már kötelező a jövedelem arányos törlesztőrészlet kötelező mértékének (az ún. 33%-os szabály) betartása, és eltörölték a kötelező fedezetvizsgálat intézményét. A bankosok pezsgőt bontottak a felszabadító intézkedésre. Én nem éreztem az intézkedés súlyát, de az ünneplés ténye mind a mai napig emlékeimben él.

A dereguláció elkezdődött. Akkor még nem tudtam, hogy a dereguláció a válságok előszobája, minden válság a korlátozások feloldásával kezdődik.

A bank első elnök-vezérigazgatója Demján Sándor lett, aki a Skála áruházlánc megalapításával és sikerével vált híressé.

Induláskor azt vallotta, hogy egy bankban két fontos ember van: a vezérigazgató és a hitelező főelőadó – utóbbi azért, mert mindet tud az ügyfelekről. Így történt az, hogy az első látogatásakor ketten egy kocsiban mentünk a Taurus Gumiipari Vállalathoz. Végig kérdezett az út alatt, mit kell tudni a cégről. Elképzelhető, a cégnél mekkora meglepetést okozott, hogy én szálltam ki a kocsiból és a vezetőim nem voltak jelen. Ettől kezdve megnövekedett a presztízsem a cég vezetőinek szemében. A tárgyalásból nem sokra emlékszem, csak arra, hogy a nagyhatalmú vezérigazgatónő, mint egy kisdiák felelgetett a banki vezérigazgató kérdéseire. Ekkor szembesültem azzal, hogy egyébként nagyhatalmú emberek között is érzékelhető a hierarchia, ők is pszichológiai nyomás alá kerülhetnek.

Demján Sándor egyetlen bankos tanácsára emlékszem, melyet később sokat emlegettem. „Nem szabad szezonális tevékenységet finanszírozni.”Értsd alatta, hogy csak folyamatos bevétel mellett lehet hitelezni. Később hasznát vettem ezen intelemnek. Gondolom, a kereskedelemből eredeztethető ez a meggyőződése. A másik emlékezetes intézkedése a vezetői összefoglalók bevezetése volt a hitel előterjesztések elején. Mondása szerint „szakmailag igényesen, de röviden(legfeljebb másfél oldalban) kellett összefoglalni a főbb tényezőket. Sokat viccelődtünk és küzdöttünk ezzel. Kezdő finanszírozóként ez combos feladat volt. Csak érett vezetőként tudtam meg ennek jelentőségét, de továbbra is azt látom, hogy ma is a gondot okozza, a lényeg összefoglalása a hitelező munkatárs/beosztott számára, akiknek minden részlet fontos.

A kereskedelmi bankok számára a világ megnyílását a Világbanki hitelezés megindítása jelentette. Elindultak a nagy fejlesztési projektek. A magyar beruházási módszertan kiegészült a világbanki elemzési módszertannal és pénzügyi mutatószám-elemzéssel. A Taurus esetében két nagy projektre emlékszem, az egyik az acél radiál gumigyártás fejlesztése volt Budapesten, másika mezőgazdasági abroncsgyártás megújítása Nyíregyházán.

Az első hivatalos úton Nyugat-Németországban voltam, bankosként ezen beszerzéseket kísértem nyomon. Igazán jutalomút volt. Szomorú voltam, amikor megtudtam, hogy az a koromszállító torony, melyet most beszerzünk, egykor magyar malomipari szabadalom volt. Most „visszavásároltuk”.

A következő történet arra mutat példát, hogy a döntéshozónak mindig lehet egy olyan megérzése, mely alapvető lehet a megvalósítást illetően.

Természetesen a bankosok nem értenek olyan mélyen a műszaki kérdésekhez, mint a cégek műszaki-termelési emberei.

Az akkori osztályvezetőm, hosszú tapasztalattal bírt a finanszírozás terén, de erősen laikusnak volt mondható a műszaki kérdésekben. Hiteltárgyaláson ültünk a Taurus nagy tárgyalójában; mi ketten a bankos oldalon, szemben velünk nagy tekintélyű termelési és beruházási főosztályvezetők sora. Sorra vettük az előkészített kérdéseket, majd végül a vezetőm – szinte rögtönözve – a következő kérdést tette fel könnyedén:

– Befér a koromszállító torony a meglévő üzemcsarnokba?

Ez nagyon „ciki”– gondoltam magamban.

És ekkor megtörtént a csoda. A szemben ülő tárgyaló felek szinte elsüllyedtek az asztal mögött; zavart csend támadt, elvörösödtek, majd a beruházási főosztályvezető mondta ki a végső szót:

– Igen, az üzemcsarnokot bővítenünk kell.

Megdicsőülve távoztunk a megbeszélésről.

Nemcsak pénzügyekből kaptunk példát a világbanki hitelezés során, de a döntési kompetenciákból és a munkatársakkal való viselkedésből is.

A program tárgyalásai a vége felé közeledtek, mely annak meghatározását jelentette, mekkora keret áll rendelkezésre egyes programrészekre. Egy 300 EUSD keret utólag beemelésre került a nagyhatalmú Sethi indiai tárgyalásvezető részéről. Másnap Sethi úr nyilvánosan kért bocsánatot a beosztottjától, akinek a vonatkozó hitelösszeg a hatáskörébe tartozott. Ekkor tanultam meg: nem szabad a másik ember kompetenciájába lépni, akkor sem, ha az én hatásköröm magasabb szintű is.

Szerintem 33 évvel az esemény után sem értik sokan Magyarországon, miért okozhat ez gondot. Az általános nézet az, ha magasabb a hatásköröm, akkor mindent megtehetek, büntetlenül beleléphetek a kisebb kompetenciájú munkatárs köreibe. Vagyis a legtöbben nem értik, mit is jelent a személyiség tisztelete. A körmeimet már akkor élesítettem, és megköveteltem a személyiségem tiszteletét.

Egyszer a fejem felett átnyúltak, és megegyeztek vezetőimmel, mekkora lesz a jóváhagyható hitelkeret. Dühös lettem, és egy olyan előterjesztést készítettem, mely tíz százalékkal (80 millió forinttal) kevesebb hitel jóváhagyásról szólt. Tudtam, hogy soha nem hagynak többet jóvá írásban, mint amiről az kérelem szólt. A kisebb összeget hagyták jóvá. A lecke sikerült: a Taurus illetékes vezetői megértették, hogy nem lehet senkinek nézni engem. Ezt a módszert később is alkalmaztam, amikor valaki láthatatlannak akart tekinteni.

A döntések manipulálásának másik módszere az volt, amikor kifigyeltem, hogy a két csoportvezető közül az egyik szigorúbb volt, mint a másik – így játszottam azzal, ki elé terjesztem elő az adott hitelt, attól függően, milyen feltételt akarok jóváhagyatni.

Amikor évekkel később elmondtam a módszerem lényegét, nem dicsértek meg érte.

Ezt a módszert is alkalmaztam a pályám csúcsán, amikor éltem azzal, hogy a megfelelő döntéshozó meg-/kiválasztása a kívánt eredményt fogja hozni.

Ebben az időszakban születtek gyermekeim. Míg ők a Balatonon nyaraltak, addig én az egyetemi doktorátusomat írtam meg.

Először tapasztaltam meg, hogy vannak az ember életében befogadói szakaszok és alkotói szakaszok.

A Taurusban megszerzett szervezeti ismereteimet foglaltam össze az értekezésemben, melynek témája az volt: mérhető-e egy szervezet fejlődése mennyiségi elemekkel. A téma elméleti hátterét a vállalati életciklus-elméletek alkották, mely a dolgozat legértékesebb része volt az angol-amerikai szakirodalom ismertetése révén.

Mikor ezeket a sorokat írom – kimondom –, 47 éve tanulok angolul, és az érzésem az, hogy még mindig nem tudok. Legbensőségesebben az egyetemi éveim alatt álltam közel az angolhoz. Azt olvastam, ami magyar nyelvben is a legközelebb állt hozzám: a szervezetelméleti szakirodalmat. Az utolsó egyetemi éveim alatt minden héten tíz könyvoldalnyi angol szakirodalmat kellett írásban lefordítanunk. Nem volt félrebeszélés, sem összefoglalás, egy az egyben kellett visszaadnunk a szakszöveget. Ezekre az évekre építve is keletkezhetett a doktori értekezésem.

A „ki tud a legjobban angolul” kérdésre a GE-s éveim tárgyalásra során még visszatérek.

Elindult a Suzuki gyár építése Esztergomban. Felajánlották, hogy legyek a banki finanszírozás összefogója, közvetlenül az ügyvezető igazgató irányítása alatt. Én válogattam: azt a feltételt szabtam – mint később sokszor, én választottam meg, kihez tartozzak –, hogy Marika irányítása alá szeretnék kerülni. Azt nem lehet, volt a lakonikus válasz. Talán ebben is reménykedtem, hogy nemet mondanak. Ki tudja?Talán nagyon egyirányúnak és zártnak éreztem ezt az utat.

Demján ekkor határozta el, hogy útjára indítja a Széchenyi István Kisvállalkozási Igazgatóságot. Jelentkeztem az igazgatóság vezetőjénél azzal a kérdéssel, hány főnököm lesz. Ki lesz az? (Már akkor is utáltam, ha egymásnak ellentmondó utasításokat kapok.)

– Egyedül én – felelte.

Ez a későbbiekben nem lett igaz, de akkor változtatni akartam. Pályám során sokszor éreztem, hogy fejlesztő típusú ember vagyok, szeretek beindítani szervezeteket, de már a szabályozott működtetés nem köt le, sőt untat. Talán ebből következik, hogy utamon négy bankfiókot indítottam be vagy futtattam fel, majd amikor szokásos módon kellett volna üzemeltetni őket, távoztam onnan.

Álmok kora, avagy amnézia a négyzeten

Demján Sándor vérbeli innovátor volt, ezért is hozta létre az igazgatóságot. A nevére megjelentek az őrült feltalálók, vállalkozók, útkeresők, az újrakezdők és a kalandorok is. Ezek az emberek legtöbbször nálunk landoltak megoldást keresve.

Egy perccel voltunk a politikai rendszerváltás után, előttünk gazdasági minta szinte semmi, és elbizonytalanodtunk a régi értékekben is. Behunytuk a szemünket, és álmodni próbáltunk. Elindult a kisvállalkozói világbanki hitel, melynek én lettem a programösszefogója. Alapvetően kisösszegű – nem hittem abban, hogy lehet még kisebb, de lett – és termelést támogató hitel volt. Ritka volt azonban ebben az időszakban, aki termelést akart volna kiépíteni, és ehhez azután édeskevés volt a kapható maximális hitelösszeg is. Mindenki kereskedni és (jól) élni – fogyasztani – akart.

Én voltam a 3. fiók – a mesebeli magyar szerep –, vagyis a 3-as számú fiók vezetésére kaptam megbízást. A „két nővérem” már a korukból következően sem keresett új utakat.

Így a legszélsőségesebb ötletekkel a vezetők hozzám irányították az igénylőket. Amíg a Fiókom el nem készült, addig egy Akadémiai utcai irodahelységben húztuk meg magunkat. Itt fogadtuk az ügyfeleket. Ekkor fogalmazódott meg bennem, hogy egy Bank nem más, mint két aláíró és egy pecsét.

Mit is jelentett ez?

Én voltam a hitelező – sok esetben a döntéshozó is –, a hiteligény-kezelést követően megírtam a szerződést is saját magam, majd a könyvelő kolléganővel aláírtuk, lepecsételtük, és kezdeményeztük a hitelfolyósítást a központban.

Két szereplő, egy pecsét, és az a szervezet, mely aláírásunkat elfogadta. Mai szemmel ez szédületes.

Az első ügyfelünk is ilyen módon érkezett hozzánk. Feri – sok évvel később barátom lett – akkor szögverő kisiparos volt, és az álma az volt, hogy szöggyárat hoz létre. Meg is csinálta. Először a miniszterelnök-helyettesnél kezdett kilincselni; Ő – beszélt vele – továbbküldte a vezérigazgató úrhoz, majd a titkárságról hozzánk irányították. Soha nem találkoztam eltelt éveim során ilyen természetes érzelmi intelligenciájú emberrel. Nyolc általános iskolai végzettsége volt, de mindenkivel kiválóan tudott szót érteni, a vezérigazgatótól titkárnőn át az utolsó banki ügyintézőig. Alapértéke volt, hogy senkit se sértsen meg, mindenki a munkáját végzi.

Barátságunk végén – halála előtt – ismertem meg élettörténetét. Rajongásig imádott anyja a Rákóczi téren szolgált (mivel a háborúban a Tabánban lévő kisvendéglőjüket lebombázták), és ő ezért állandóan nevelőintézetbe kényszerült. Legbüszkébb arra volt, hogyan ebédeltetett meg egy teljes intézeti osztályt a Móricz körtéri Lordok Házában. Az anyja sorsán keresztül értettem meg, hogy a háború után 50–60 évvel is miként határozza meg életünket a soha meg nem élt történelem.

Örülök, hogy megismerhettem.

Lassan elkészült a Fiókom is, mely a Wesselényi utca sarkán állt, szemben a Nemzeti Színházzal. Egy kis alapterületű fiók volt, de a kor igényeinek – és az ügyfelek bosszantására – megfelelt: márványlap és sok réz díszítette, és galériás elrendezésű volt. A fiókvezetői helyiség nem volt több 3 m^2-nél a galérián, egy kis ablakkal, mely az ügyféltérre nyílt. Amikor művirágot rendeltem az ablakba(más nem élt meg ott), a beszerzés beszólt: műf… nem kéne?

Még nem nyitottunk ki hivatalosan, amikor hallom, hogy egy idősebb úr üvölt az ügyféltérben: „Itt minden csődbe ment, maguk is csődbe fognak menni.” Az úr jó jósnak bizonyult, mert nem sokkal távozásom után a fiók átadásra került a postának, azután ők is elhagyták a helyet, és sokáig üresen állt a helyiség. Ma már tudom, hogy minden ingatlannak megvan a maga sorsa.

1989. június 16-án a fiókban néztem Nagy Imre temetését televízión.

Egy szakállas fiatalember – kiről nem tudtuk, kicsoda – üvöltve mondta a mikrofonba: Ruszkik, haza!

Hogy ebből mekkora balhé lesz – gondoltam magamban, és azt is, hogy ez az ember hogyan sóvárogja a hatalmat. Nem gondoltam, hogy igazam lesz.

Demjánnak volt még egy tiltása: „A bankban nem politizálunk. Akiről megtudja, hogy politizál, azt kirúgja”. Milyen igaza volt! Ő volt az is, aki felmérte, hogy az új bankrendszerben rengeteg új munkatársra lesz szükség, ezért egy pénzügyi képzést indíttatott. Több mint száz fiatal végzett rövid időn belül. Mivel az első két fiók nyitásakor elfogytak a régi szakemberek, én a „Demján-iskolások” közül választottam ki a Fiók létszámának felét, a munkatársak másik része az OTP-ből jött, ahol a fiókos tapasztalataikat szerezték.

Tűz és víz volt a két csoport. A lelkes új erő, gyakorlatlan, járatlan és óvatlan az egyik oldalon, a másik rész zárkózott, konzervatív és kissé fásult csapatként amott.

Volt egy kísérletem is. Szerintem Magyarországon először én alkalmaztam roma munkatársat bankban, még hozzá ügyfelesként. Kaptam is érte a HR-től – bocs, akkor még munkaügyi osztálytól.

Jó lesz itt, a Chicagóban! Kezeli majd a betérő, nem banki ügyfeleket – gondoltam magamban. Végtelen érzelmi intelligenciával szolgálta ő ki a klienseket. Senki nem tudta olyan kedvesen mondani a hibázó ügyfeleknek, hogy „már százszor mondtam, Kovács úr, hogy így kell kitölteni a pénzfelvételi utalványt!” Kovács úr pedig még hálás is volt azért, hogy leszidták.

Az elismerés az első családi off-site után jött, amikor a kolléganő férje megtáncoltatta a munkaügyi vezetőt.

– Milyen intelligensek! – mondta, és megerősítette, hogy jó döntés volt a kolléganő felvétele.

Özönlöttek a fiókba az őrült feltalálók, a kezdő vállalkozók és a jobbreményű kalandorok. Én igyekeztem tartani magam a bankszerűséghez, de…

Egyszer megjelentek a kollégáim: nézzek ki a Fiók ablakán! Egy akkora old-timer autó állt a Fiók előtt, hogy a teljes fiók hosszát elfoglalta. Bejött a gyűjtő, és a lerakott az asztalra vagy húsz forgalmi engedélyt. Válasszunk ki fedezetként annyi autót, amennyit akarunk, neki 3 millió forintra van szüksége. Kiválasztottunk három forgalmi engedélyt, és megvalósítottuk az első autó-záloghitelezés egyikét (persze kollégáim lelkesen meglátogatták a kocsikat tároló telephelyet). Végtelen bizalom és naivság volt ezen ügyletek mögött, de ez az akció például sikerrel zárult.

Találkoztam az oxigénnel dúsított ásványvíz feltalálójával, de megkeresett minket egy különleges faesztergáló eszköz feltalálója is, és sokan mások. Közös volt mindegyikükben, hogy rendkívül rossz tapasztalatokkal rendelkeztek az üzletkötés területén. Féltékenyen őrizték találmányukat, nem tudták elengedni ezeket, így a legtöbbször nem is sikerült nekik termelésbe állítani találmányuk kincsét. Mi pedig eszköztelenek voltunk: kevés tőke és gyakorlat a megvalósítás segítésére.

Találkoztam például a Radikális Párt elnökével is, akinek egyetlen fedezete volt: egy kép, melyen kezet fog Ronald Reagan amerikai elnökkel. Ez a fedezet kevésnek bizonyult, nem jött létre az üzlet.

Sorra nyíltak a Világbank-i hitelek után a következő hitelkeretek: a német starthitel és az újrakezdési kölcsön. Ez utóbbi már csak 300 000 forint volt személyenként: éhen halni sok volt, valamit kezdeni vele kevésnek bizonyult.

Ehhez kapcsolódott az első semmiségi bírósági élményem is. Az újrakezdési kölcsönöket csoportba lehetett szervezni, és a koordináló személy egy összegben vehette fel az összegeket. Mi naivan odaadtuk a szervezőnek a kölcsönszerződéseket, aki aláíratta az adósokkal és letanúztatta a szerződéseket. Természetesen a tanúk fele hamis volt. Amikor megpróbálták behajtani az adósokon, akkor derült ki ez a csalás. Ma is magam előtt látom, amikor a bíró kimondja: fiókvezető úr, ezek a szerződések semmisek! Tanulópénz volt, és örök tapasztalat.

Az újrakezdési kölcsön a piramisjáték első formája volt, a tipikus példája pedig a biogiliszta-termelés volt.

Én voltam a Benjamin vezető az igazgatóságon: ha valami megoldandó feladat vagy különleges tárgyalás volt, akkor az Igazgató utasított: Menjen a Balyó!

Ennek lett következménye, hogy búcsúzásomkor egy kitűzőt kaptam ajándékba, melyre ez volt írva: „Menjen a Balyó!”

Színes epizódja az életemnek, és jellemző példája a fiókvezetői munkámnak a következő ismétlődő esemény.

Több éjszaka tizenegy óra körül szirénázó rendőrautó érkezett a házunk elé. Akkor egy tízemeletes panelház egyik lakásában laktunk. A rendőrök megnyomták a lakáscsengőt, és mindenki által jól hallhatóan belekiabálták:

„Van magának egy „boótja” a Wesselényi utcában? Jöjjön, mert beriasztott”.

Én általában ekkor a pizsamanadrágomat húztam fel, gyorsan visszaöltöztem, és a szirénázó rendőrautó vitt el.

Gyermekeim anyja jót viccelődött ezzel az ismerősök előtt.(„Balyó urat megint a rendőrség vitte el.”- idézte a szomszédok véleményét)

Hosszabb időbe telt, mire rájöttünk a riasztás igazi okára. Reggeltől estig lépésben ment a forgalom a Wesselényi utcában, majd 9 órakor megszűnt az autósor és a trolibusz „vágtatva” ment végig az utcában. Ez beriasztotta a rázkódásérzékelőket. További két órára volt még szükség, mire a riadólánc végén a jel elérkezett hozzánk.

A bolti hasonlat tényleg igaz volt ebben az időben: kis boltvezető voltam a dzsumbujban.

Az első vezetői tréning Eisenstadtba és Bécsbe vezetett minket 1989. november elején. Az osztrák bankrendszerről és fiókműködésről kaptunk képet néhány nap alatt. Voltak meglepő információk, az például, hogy a Hitelvédelmi Egyesület magyar intézmény volt az 1860-as években (és a Központi Hitelinformációs Rendszer csak évekkel később érkezett vissza hozzánk).

A Bank Ausztriában megismerkedtünk egy scoring rendszerrel, melyalapján az 1990-es évek elején az IBUSZ Bankban készítettem el az autóhitelezést megalapozó ügyfélértékelést.

A legemlékezetesebb élmény mégis az volt, amikor visszafelé, a határon megláttuk a személyautók tömegét, mindegyik tetején egy-egy hűtőszekrény volt, kivéve a mi autóinkat. Előző héten mondta a pénzügyminiszter, hogy az infláció nem fog elszabadulni. A magyarok többsége nem hitt ebben, és vásárolt. Régen látott infláció következett ezt követően

Jó példája ez a magyarok bizalmatlanságának a felső vezetés iránt. Amint a következő példa is mutatja, a pénzügyminiszter nemhogy a várható következményekkel nincs tisztában vagy letagadja azokat, de például egy hitelkeret feltételei is a valóságtól elrugaszkodottak voltak.

Egy másik jellemző példája a következő – számunkra meglepetést okozó – esemény is.

A világbankos kisvállalkozói hitelezés szabályzata tiltotta a szállítóeszközök, tehergépkocsik, kamionok finanszírozását.

Amikor utólag „kinyitottuk a csomagot”, kiderült, hogy a finanszírozás fele kamionok beszerzésre fordítódott. Nekem programfelelősként utólag lett információm arról, mire is fordították egyenként a kölcsönt.

Jó példája ez a kurucos magatartásnak, és annak, hogy az aktuális igényektől nemigen lehet eltávolodni. Ebben az időszakban egyre nagyobb igény volt a szállítóeszközökre.

A szállításokhoz rengeteg raklapra is szükség volt.

A fiatal kollégáim meglátogattak egy fafeldolgozó vállalkozást Hevesben. Visszajöttek, és mondták nekem, hogy egy teljes brazil gépsort találtak, majd csend következett. Én elgondolkodtam, miért van szükség fejlesztésre, ha van brazil gépsor (Brazília az egyik legfejlettebb gépiparral rendelkező ország volt, főleg a faipar területén).

Jelentőségteljesen és értetlenül rájuk néztem.

– Milyen brazil gépsor? – kérdeztem.

Kitört belőlük a nevetés.

A brazil gépsor – mint megtudtam – tizenkét roma ember, tizenkét kalapáccsal. Rendkívül hatékonyan termelték a raklapokat.

Fiatalok voltunk, és bohók. Ők is Demján-fiókák voltak, tehetségesek és ambiciózusok.

A legsikeresebb szellemi „alkotásuk” a Szent Grál keresésének finanszírozásra szolgáló hitelelőterjesztésük volt (a Gyalog galoppra hajazva). Napokig gurgulázva nevettünk a poénokon.

Nagyon sok helyszínre jutottunk el (szerettük a telephely-látogatásokat).

Máig emlékezetes számomra egy tapétagyár meglátogatása Nógrádban. A vállalkozó/feltaláló vitt el engem a telephelyre egy ősöreg Wartburg személygépkocsival. A 2-es főúton a Szendehely-i kanyarba 90 km/órás tempóval mentünk be. Akkor megfogadtam, hogy soha nem ülök be vállalkozó kocsijába. Halálfélelmen volt. A helyszínen végképp megértettem, hogy ő is egy őrült szabadalmas: csak fejleszteni akar, de soha nem fog gyártani és értékesíteni.

Elutasítottam a hitel kérelmet.

És akkor jött az „örök emlékű” mondat: Nem elég, hogy megkocsikáztatott és még kávét is adott, mit képzelek, hogy elutasítottam az igénylését?

Ahogy az ügyfelek is jöttek és távoztak, ugyanígy cserélődtek a vezetők is. Újabb és újabb vezetők kaptak lehetőséget, hogy megzabolázzák ezt a vadlovat, ami a kisvállalkozási igazgatóság volt.

Így nevezték ki egyik napról a másikra Marosán Györgyöt az igazgatóság élére. Nem is volt idő ennek a változtatásnak a kihirdetésére. Gyuri a maga közvetlenségével elkezdte körbejárni a fiókokat, hogy megismerje a dolgozókat. Bejelentés nélkül jelent meg a Fiókomban. A titkárnőm, aki akkor már rendkívüli rutinnal rendelkezett a kéretlen ügyfelek leépítésben, megkérdezte Tőle: van-e időpontja a Balyó úrhoz? Gyuri azt válaszolta, hogy nincs. Egy kis csörte következett: akkor nem tud segíteni, mondta a kolléganő. Gyuri belement a játékba. Talán mégis mondja meg nekem, hogy itt van. A győzködés sikerrel járt. Alig győztem bocsánatot kérni azért, hogy nem tudták, kicsoda is ő.

Elmentünk ebédelni egy közeli kis – az akkor híres Kisosz – étterembe. Mindenről beszélgettünk;az ügyfelekről, az igazgatóságról. Tudtam, hogy nagyon jó kapcsolatokkal rendelkezik a legfelső állami vezetői körökkel, de soha nem éreztem nála semmi fennhéjázást. Szelíden és csendes humorral elemezte a szélesebb gazdasági környezetünket. (Az utóbbi években az ő elemzéseit olvasom legszívesebben a napilapok hasábjain.)

Nagyon jó megfigyelő volt, jó hallgatóság. Hamar megtaláltuk a közös hangot.

Mit kérek Tőle? – tette fel a kérdést, és akkor hangzott el először az a mondat, melyet később szinte minden vezetőmmel való első találkozásaimkor elmondtam:

– Gyuri, ne hitelezz! – válaszoltam igen tömören.

Kérdően tekintett rám, hogy mit is jelent ez a kérés.

– Tudom, hogy sok ember keres és talál meg. Nyugodtan közvetítsed hozzánk őket, de kérem, ne ígérj semmit előre. Bízhatsz bennünk, hogy a lehető legjobb tanácsot fogják kapni, de nem tudunk mit kezdeni azzal a mondattal: „de Marosán úr megígérte”.

Mindvégig betartotta kérésemet, és nagyon korrektül viselkedett. De a jó emberek hamar távoznak sajnos.

Találkoztam nemcsak a már említett különös vállalkozói körrel, vagy hozzánk irányított, protekciós, hanem nagyon jó, csak úgy betérő ügyfélkörrel is.

Három igazán jó, máig virágzó ügyfelet említek meg.

Egyik nap bejött hozzánk a Ziegler testvérpár azzal a szándékkal, hogy visszavásárolnák és helyreállítanák a nagyapa sütőüzemét. (Pest egyik leghíresebbés legfinomabb ostyáját ők állították elő.) Tökéletes testvérpár voltak: az egyikük mérnök volt (feltalálta a teljesen gömbölyű zsemlét), a másik szakmája pék volt. Akkor találkoztam először igazi polgárokkal. Büszkén mesélték, hogy Nagyapjuk Angyalföld legnagyobb adófizetője volt. Micsoda magas értékrend, ahol arra büszkék, hogy valaki a közteherviselésben élen jár!

Hitel segítségével visszavásárolták és helyreállították a nagyapa telephelyét. Nagyon jó volt látni, ahogy újjávarázsolták a régi kemencéket, látva először romosan azokat, és újjáépítve később. A megnyitó ünnepségen részt vettem, s a családfő elmondta, hogy régen(ismét a polgárság) három igazán fontos személy volt a család számára: az ügyvéd, a nőgyógyász és a bankár. Talán először – és utoljára